Еми Елизабет Сандерс
Дивата лятна роза

Превод от английски: Мария Мандажиева, 1994

chitanka.info

Глава първа

Франция, 1788 година

Филип Ст. Себастиан бързо крачеше по коридорите на стария замък, а токовете на износените му ботуши за езда отекваха в тишината. Мартенският вятър печално свиреше между каменните стени.

Дори слабата светлина на свещника в ръката му не можеше да скрие разрухата на красивия някога замък — избелелите кадифени завеси, гниещата дървения, пластовете прах и бог знае още какво покриваха подовете.

Той тихо изруга, когато по главата му полепна паяжина и нетърпеливо я отстрани от гъстите си черни коси. Студеният, влажен въздух не спомагаше за повдигане на настроението и му беше трудно да приеме, че това е същият замък — някогашния уютен дом, омайващия палат на спомена от преди много години.

Той зави по коридора, който водеше към спалнята на маркиз Ст. Себастиан и видя Жералд, старият слуга на дядо си, задрямал на стола пред вратата, бялата му перука бе клюмнала настрани. Приличаше на старо куче пазач.

Старият мъж не се събуди от приближаващите стъпки и след моментно колебание Филип силно се изкашля.

— Qu’est-ce que c’est passé? — попита слугата едва отваряйки зачервените си очи. — По-зле ли е, или… Монсиньор Филип, вие ли сте?

Жералд се взираше несигурен във високия мъж пред себе си, опитвайки се да свърже острите черти, високомерното изражение и искрящите сини очи със слабия, меланхоличен младеж, когото помнеше. Но бяха изминали над дванадесет години и слабичкият младеж се бе превърнал във висок мускулест мъж, а острите черти бяха придобили сурово изражение.

— Да, аз съм. Надявам се, дядо ми е още жив?

Жералд се престори, че не забелязва иронията в гласа му.

— О, да, монсиньор Филип. Той каза, че няма да умре, преди да ви е видял. И сестра ви пристигна вчера, знаете ли? Да вляза ли да съобщя за вас?

— Мерси, Жералд, няма нужда. Ще вляза направо.

Старият Жералд понечи да възрази, но спря като видя предупредителното пламъче в студения поглед на младия Ст. Себастиан. Това не беше вече лесния за уговаряне младеж, а мъж, с когото трябва да се съобразяваш.

С дълбок поклон, от който разрошената му перука едва не падна, Жералд отстъпи и даде път на бъдещия маркиз.

Филип си запуши носа, когато го лъхна вонящия, топъл въздух в спалнята. Спарената миризма на затворената стая остро контрастираше на влажния студ по коридорите, от където идваше.

Светлините от огъня танцуваха по червеното кадифе, което покриваше студените каменни стени и обграждаше балдахина на леглото, в средата му лежеше маркиза, придаващ сатанинска атмосфера на спалнята. Хлътналото му осеяно с бръчки лице, излъчващо перверзно веселие и приличаше на сатаната, помисли си Филип.

По-малката му сестра, Кристина, бе седнала до леглото. Черните й къдрици бяха осветени от пламъците в камината. Нейната красота и младост изпъкваха на фона на увехналото и белязаното от шарка лице на стареца в леглото. Тя се усмихна с искрено удоволствие на красивия си брат, който небрежно хвърли пелерината и триъгълната си шапка върху близкия стол. Жестът беше сдържан и елегантен, така както би го направил в изисканите парижки салони.

— Блудният син се завръща — подигравателно каза старият маркиз. — Дошъл си да се простиш ли с мен, скъпи внуко? Или си се надявал да не ме завариш жив, за да предявиш права над скъпия си замък?

— Искаш да кажеш над това, което е останало от него — отговори Филип и беше изненадан колко спокойно прозвуча гласът му, като че казаното нямаше никакво значение.

Той се отдалечи от дядо си, от зловонието на немитото му тяло. Филип отиде до прозореца, дръпна прашните завеси, отвори го и бутна тежките капаци.

Пое дълбоко нахлулия мартенски вятър, хладен и чист, донесъл полъха на близките планини. Завесите се люшнаха и пламъците на свещите трепнаха.

— Казвай каквото има да казваш и да си тръгвам. Нямам желание да стоя до смъртния ти одър, колкото и шармантна да бъде последната сцена на живота ти.

Кристина само повдигна вежди при последните сурови думи на брат си. Чуваше се само нежното тракане на манистата от броеницата й, които тя механично пускаше между малките си нежни пръсти.

— Много си нервен, мили внуко. Да не би моето малко съобщение да те е вдигнало от леглото на метресата ти? — Старецът се разсмя над собственото си остроумие. Сухият, хриптящ смях премина в стържеща кашлица. — Затвори проклетите прозорци — изруга той. — Този вятър ще ме довърши.

Филип седна на близкия стол със сложна резба и протегна дългите си крака.

— Все едно и без това си отиваш — отбеляза равнодушно той. — Сатаната ти е подготвил вече парти за добре дошъл. Не би желал да го разочароваш, нали?

— Филип — укорително прошепна Кристина, прекръствайки се суеверно, но старият човек просто се засмя.

— Такива любящи деца. Не се опитвай да ме заблуждаваш с фалшивите си молитви, госпожичке. Много добре зная, че си мечтаеш за нови рокли, за балове и се питаш още колко време ще продължавам да дишам.

Кристина се изчерви засрамена, сви рамене и се намръщи.

Филип щеше да се разсмее, но в този момент почувства върху себе си погледа на умиращия маркиз.

— Добре, момче, да пристъпим ли към работа? Чух, че си внимателен с парите, но и че ги нямаш много. Намери ли си богата съпруга?

Филип се усмихна тъжно.

— Много добре ти е известно, че нямам съпруга. Бъдещата ми титла едва ли е голяма примамка, монсиньор, като се знае, че си прахосал богатството на фамилията ни с комар и разврат.

Маркизът безсрамно се засмя. Без перука косата му бе щръкнала на тънки кичури, които се развяваха от студения бриз, идващ откъм прозореца.

— Никаква кандидатка за съпруга! Не, при твоята чудесна фигура и красиво лице?

Филип презрително му отговори.

— Кой би се оженил за Ст. Себастиан? Ти очерни непоправимо името ни, стар глупако!

Маркизът повдигна ръка, за да избърше устата си, пожълтелите му очи се върнаха на Кристина.

— Ами ти, госпожичке? Две години си вече във Версай и флиртуваш с джентълмените там. Нямаш предложения. С красивите си сини очи и бели гърди, можеше поне да станеш метреса на някого.

Страните на момичето пламнаха и Филип скочи с котешка бързина, сграбчи стареца за раменете и го разтърси.

— Ако проговориш още веднъж така на сестра ми ще ти изтръгна сърцето.

— Хайде, какво чакаш — изкряка маркизът. — Времето ми изтече и няма какво да губя. Или може би ще искаш да чуеш плана ми? Искаш ли да си спасиш замъка, скъпи внуко? Тази разпадаща се крепост дето ти е толкова скъпа?

Мускул трепна конвулсивно върху бузата на Филип, пробягна и следа от емоция върху лицето му. Той пусна дядо си и маркизът тежко падна обратно върху възглавницата, дъхът му идваше на пресекулки.

— Мислех, че ще ме изслушаш. — Ръцете на дядо му, станали изкривени и възлести от годините, затършуваха под тежките одяла. Измъкна овехтяла кадифена торбичка, издута от златни монети. — Ето това е, което е останало. О и това, ако още го искаш… — Отвори шепа и показа голям пръстен със смарагд, моделът представляваше преплетени бръшлянови листенца, в които бе монтиран камъка.

— Пръстена на майка ми… мислех, че си го продал. — Филип протегна ръка и взе пръстена, внимавайки да не се докосне до ръката на дядо си. Не бе виждал пръстена двадесет години, от погребението на майка си. Тогава беше уплашено десетгодишно момче, още замаяно от погребението на баща си. Дядо му бе дошъл, за да поеме наследството, да прехвърли грижите за внуците си на недобросъвестни слуги и да изчезне.

— Да съм го продал? — обади се с подигравка в гласа маркиза. — Да продам свещения пръстен на нашата скъпа Габриеле? Как можеш да помислиш такова нещо?

Двадесет години, горчиво помисли Филип, обръщайки пръстена в ръката си и усещайки хладината му. Двадесет години безпомощно наблюдавайки как унищожаваш бъдещето ми, щастието ми, замъка ми.

— Виж какво — изкряка дядо му. — Послушай ме, скъпи внуко, ако искаш да си възстановиш замъка. В торбичката, освен пари има и билет за параход. Купи си скъпи дрехи и замини за Англия. Никой не е чувал там за нас. Можеш да минеш за богат джентълмен и да се ожениш за богата жена. Трябва обаче да си сигурен, че е достатъчно богата и достатъчно глупава, за да можеш да си възстановиш любимия замък.

Маркизът затвори очи, сините вени се открояваха на тънките му като хартия клепачи.

— А ти, моя превзета госпожичке — добави той, сочейки с възлестата си ръка Кристина, — върни се в двореца и си намери богат мъж, който да ти купува красивите рокли. Стига да решиш можеш чудесно да се справяш.

— Няма да го направя — отговори троснато Кристина. — Не съм срещнала мъж, който да ми харесва.

Маркизът отвори очи и безсрамно се засмя.

— С годините, красотата ти ще увехне и ще станеш по-непридирчива. Боже мой, когато аз бях млад и старият Луи още крал, бях най-красивият мъж във Версай. Всички жени ме желаеха. Благороднички, проститутки, глупави буржоазки, всички бяха готови да си разтворят краката за мен…

— А сега си сифилитичен стар глупак — прекъсна го Филип, изправяйки се на крака. — Няма какво повече да правя тук. Ти направи истински ад цели двадесет години от живота ми и сега няма да седя тук, за да слушам хвалбите ти как си пропилял наследството. Оставям те на спомените ти, монсиньор — нека те ти бъдат утеха по пътя за ада.

Филип елегантно се поклони, обърна се и напусна стаята. Едва не събори Жералд, който подслушваше, залепил ухо на ключалката. После чу след себе си забързаните стъпки на Кристина, която проклинаше тихо и бе вдигнала копринената си пола, за да не я изцапа от прахта и боклуците по пода.

Те минаха заедно по коридорите, огласявани някога от смеховете им. Когато стигнаха стъпалата водещи към балната зала Филип се спря, за да предложи ръка на Кристина. Сега там се виждаха само гнезда на прилепи.

Кристина потръпна, придърпа пелерината около раменете си и промълви.

— Мразя това място! Отвратително е!

Филип и се усмихна, при което се появиха две дълбоки трапчинки под скулите му.

— Зная, че го мразиш, котенце. Но аз не го мразя. Ти просто не си спомняш как изглеждаше преди. Защо не се завърнеш във Версай, ако искаш разбира се. Нямам нищо против да те сменя тук. Въпреки че нямам желание да гледам как умира старият козел, но все някой трябва да остане при него.

— Благодаря ти, Филип. — Кристина му се усмихна зарадвана. — Ще има чудесно парти следващата седмица и частно представление в театъра на кралицата. Не искам да ги пропусна.

— Моля те, Кристина, помъчи се да си намериш съпруг. Парите няма да стигнат за дълго. Забрави глупавите си мечти и си намери богат съпруг. Какво ще кажеш за Артос? Изглежда добър момък.

— Боже, Филип! — прихна Кристина и смеха й отекна под високия свод на балната зала. — Да се оженя за Артос! Той по-скоро би се интересувал от теб.

— О — засрамено реагира Филип. — Нямах представа. Ти изглежда добре си ориентирана. Все пак не можеш ли да намериш някой като него? Само, че не… нали знаеш… По дяволите Кристина, някой трябва да плаща за роклите ти. Не можеш ли да се ожениш?

В очите й блеснаха искри.

— Говориш точно като дядо ни, Филип. Толкова безчувствено. Какво да правя, ако не се влюбя, преди парите ни да са свършили?

Филип се усмихна тъжно.

— Любовта не е нещо, което могат да си позволят обеднелите аристократи. Съжалявам ако ти звуча грубо, момиченцето ми. Забравил съм какво значи да си на деветнадесет с непокътнати мечти. Отивай да се забавляваш — аз ще се тревожа за пари.

Зарадвана, тя го целуна по бузата, повдигайки се на смешните си сатенени обувки.

— Благодаря, Филип. Веднага тръгвам. Но първо ми кажи ти какво ще правиш?

— Какво ще правя ли? — повтори той въпроса. — Виж, Кристина, за първи път ще послушам съвета на дядо ни. Веднага щом този стар козел умре, ще замина за Англия. Ако имам късмет ще си намеря съпруга — много богата, много глупава и ако е възможно не много грозна. След това ще се върна тук и ще направя замъка такъв, какъвто беше едно време. И после, Кристина, ще потанцувам върху гроба на стария копелдак.

Момичето потрепери суеверно, докато смехът на Филип ехтеше в празното пространство под високия свод на залата.

Филип целуна леко сестра си по челото и се върна обратно по стълбата.

— Любовницата ти ще се разсърди, Филип — извика след него сестра му.

Филип спря в горния край на стълбата и се усмихна.

— Няма значение — отговори той. — От двадесет години мечтая за този момент. Най-после той дойде. Само замъкът има значение и ти също. Нищо друго. Пожелай ми късмет, момичето ми — тръгвам да си търся богата съпруга.

— Господ да ти помага, Филип — извика тя, гледайки го как се отдалечава. Кристина повдигна рамене, когато не получи отговор и за последен път огледа празната зала.

— Боже, мразя това място! — промълви отново тя и отиде да търси прислужничката си, за да се връщат във Версай.

Глава втора

Англия, 1789 година

Гърмежът на стара пушка наруши спокойствието на майското утро. Ято изплашени птици се пръсна във всички посоки, изостави затоплените от слънцето клони и изпълни въздуха с дрезгав крясък.

Джеймс Ларкин изруга, отпускайки пушката. Зелените му очи потъмняха от разочарование. Старото дървено ведро, служещо за мишена остана непокътнато.

— По-добре беше — каза окуражаващо Гарет на осемнадесетгодишния си брат.

— Много по-добре, ако се целеше в дърветата — съгласи се Виктория, отправяйки ироничен поглед към своя брат близнак.

Джеймс погледна свирепо сестра си, която се бе облегнала нехайно на едно дърво, обута в омалелите му панталони. Разрошените й червени къдрици падаха свободно по грубата памучна мъжка риза. После той не се стърпя и се засмя, съзирайки закачливото пламъче в красивите й зелени очи.

— Върви по дяволите, Вик — отговори добродушно той. — Нямам намерение да ставам разбойник по пътищата или войник, ти също няма да ставаш, така че няма значение кой от нас е по-добрият стрелец.

Той подаде пушката на сестра си и тя започна да я зарежда. Разкъса книжният пакет с барута и внимателно постави сачмите, след като натъпка барута в цевта.

Джеймс и Гарет снизходително се усмихнаха, когато тя се изправи и внимателно се прицели. Слънцето грееше в косите й, запалвайки тъмното червено със злато. Преди да стреля тя издуха нетърпеливо падналите по челото й къдрици.

Пушката гръмна, от ведрото се разхвърчаха трески и прокънтя дрезгавият й смях.

— Ето как се прави, Джеймс.

— Отвратителна самохвалка — раздразнено отвърна брат й. — Защо не отидеш у дома и да свършиш нещо полезно?

— Защо ти не го направиш? — И двамата се разсмяха, а Гарет ги гледаше и се чудеше на перфектната им огледална прилика — разположените под лек ъгъл зелени очи, подчертано скулестите лица, които придаваха особена, приказна красота на бледите им лица, тъмночервените къдрици ограждащи лицата им.

— Защо и двамата не вземете да свършите нещо полезно наистина? — попита Гарет. — Отидете и вкарайте овцете на северното пасище или изчистете оборите? Доста дълго отлагате тази работа.

— Стюарт го прави — отговори Виктория, докато прилежно презареждаше пушката. — Той ми го дължи, Гарет, защото не казах на татко за „Броукън Боу“ миналата седмица. Наливал се е в кръчмата, като последен глупак.

— Така ли? — попита Гарет. — Много е млад, за да го прави. Само на шестнадесет години е. Ако само съм знаел, че е там…

— На седемнадесет е — възрази усмихната Виктория. — И си знаел, защото по това време и ти си бил там. Стюарт казва, че си бил на горния етаж с Поли. Умряхме да се смеем, като ни го разказа на следващия ден.

Красивото лице на Гарет почервеня от притеснение.

— Боже, не може ли човек да има личен живот? Не би трябвало да говориш за тези неща, Вик. Майка ни би се обърнала в гроба, ако можеше да те чуе. Във всеки случай, аз съм на двадесет и девет и каквото правя си е моя лична работа.

Виктория му се усмихна и стреля във ведрото.

— Във всеки случай — добави Гарет, когато ушите му престанаха да пищят от гърмежа, — Стюарт няма да ви върши неприятните задължения. А, ето го и него, тича към нас сякаш дяволът е по петите му. Виж.

Те се обърнаха, накъдето сочеше брат им и наистина видяха Стюарт да тича към тях, дългите му крака се движеха с учудваща скорост, а лицето му беше станало червено от тичането.

Отне му секунди да прекоси зеленото пространство на пасбището, разпръсна овцете по пътя си и се отправи към каменистия склон. Той прескочи зида и спря за момент, за да си поеме дъх, преди да заговори.

— Трябва да дойдеш у дома, Вик. Пасторът Финкъл е у нас. Близо час говори с баща ни в кабинета му.

— Какво по дяволите иска той? — ядоса се Виктория, присвивайки очи. Не беше в нрава на пастора да прави домашни посещения и още по-малко в навика на баща й да изисква компанията й посред бял ден.

Стюарт погледна към Гарет, преди да отговори.

— Мисля, че сме го загазили, Вик. Джефри е подслушвал на вратата и чул, че баща ни ще те изпраща някъде.

— Баща ми искал да ме отпрати? — извика Виктория възмутена.

— Не, глупачке, пасторът Финкъл — отговори Стюарт, бършейки потта от челото си с оръфания край на ризата.

— Ти по-добре се връщай и си сложи рокля — посъветва сестра си Джеймс. — Не мисля, че ще направиш добро впечатление на пастора с моята риза на гърба си.

Гарет изгледа подозрително по-малките си братя и сестра си.

— Какво по дяволите сте свършили, че пастора иска да отпрати Виктория?

— Нищо — отговори Стюарт с фалшива непринуденост, докато Виктория прехвърляше зида. Джеймс подаде на Гарет старата пушка кремъклия, торбичката със сачмите и тръгна след Виктория и Стюарт.

— Нищо — повтори Гарет с невярващ тон. — Разбира се, нищо.

Той проследи с поглед тримата по каменистия стръмен склон, мислейки си, че приличат на стадо ирландски сетери, хванати в кокошарник. Само дългата коса отличаваше Виктория от братята й, беше еднаква с тях по държание и облекло.

— Какво ли са направили, по дяволите? — чудеше се гласно Гарет, гледайки доближените им червенокоси глави, събрани в разгорещен разговор.

Той с лекота прехвърли пушката през рамо, прескочи зида с красив скок и тръгна след тях, нетърпелив да разбере причината за тази олелия.

Домът на Ларкинови бил построен по времето на крал Хенри VIII. Масивната конструкция бе направена от солидни кафяви греди и измазани отвън стени. Цялата сграда се разпростираше комфортно под клоните на заобикалящите я дъбове.

Лъскавите листа на бръшляна се бяха покатерили по стените, достигаха сламеният покрив и закриваха отчасти тежките прозорци. Билките и цветята, които растяха в неподдържаната градина бяха буйни, независимо от очевидното неподдържане. Виктория се поспря, за да помирише люляка, преди да се промъкне тайничко през задния вход.

Нямаше и следа от мисис Хатсън, многострадалната им икономка, само Даниел, двадесет и шест годишен, втори по възраст във фамилията. Той се бе разположил комфортно в кухнята и бе надвесил над книгата червенокосата си глава.

— Здрасти, Даниел. Баща ни паднал в кладенеца и плевнята гори — вметна заедно с поздрава Виктория, заобикаляйки го.

— Това е добре — отговори Даниел, без да откъсва очи от книгата.

Виктория изтича нагоре по стълбата, като едва не падна върху слизащото ловджийско куче. Влезе в стаята си и бързо засваля бричовете, ботушите и мъжката риза. Намери шемизета с дълги ръкави хвърлена върху вълнените одеяла пред леглото и изглеждащата немного смачкана пола, метната върху облегалката на стола. Бързо се намъкна в тях и отчаяно затърси обувките си, но не откри и следа от тях. Клекна и започна да тършува в стария сандък до леглото.

— Да опустеят дано — мърмореше тя докато търсеше обущата, които така и не се показваха от никъде. Поглеждайки нагоре, тя видя шестнадесетгодишния Джефри, най-младият Ларкин да я наблюдава с най-голям интерес от вратата.

— Татко ме изпрати да те извикам — съобщи той. — Какво търсиш, Вик?

— Обувките — късо отвърна тя.

— Имаш голямо петно на блузата отпред. Дали е от, когато си разкървави носа?

Виктория погледна надолу и отново изруга. Тя грабна черния вълнен корсаж от купа нахвърляни на пода дрехи и нервно затърка петното, изпомачквайки дантелата отпред в бързината. Петното се поразнесе.

— Така става — одобри Джефри, почесвайки дълбокомислено тънкия си луничав нос. — Ще си нарешиш ли косата? Така приличаш на вещица.

Виктория грабна дървеният гребен, но той се запъна по средата на косата и тя го хвърли. Напъха косите си в бяло боне и оправи дантелата около лицето си.

— Много хубава стана — отзова се на усилията й Джефри. — Приличаш на Мисис Хатсън, само че със седемдесет килограма по-лека.

— Джефри, нямаш ли си друга работа, освен да ме правиш луда? Къде ли са проклетите ми обуща?

— Оттатък в хола. Изглежда кучето ги е дъвкало — спокойно отговори Джефри.

Излязла от търпение Виктория изхвърча покрай него и намъкна в движение обувките, които наистина бяха глозгани от кучето.

— Искаш ли да дойда с теб, Вик? Да не си сама с татко и пастора — попита Джефри, следвайки я.

Виктория нервно се засмя.

— Благодаря, Джеф, но не. Защо не подслушваш на ключалката, както обикновено правиш?

Джефри си придаде вид на накърнено достойнство.

— Не, няма да го правя. Не искам да слушам оправданията ти. По-добре да пояздя.

Виктория погледна с копнеж през високите прозорци към цъфналата ябълка и топлия пролетен ден.

— И аз бих пояздила — промърмори тя приближавайки вратата на бащиния кабинет. Почука тихо и отвори вратата.

В кабинета на Матьо Ларкин бе бъркотия — размесени вестници, книги, шишета мастило и чинии. Прашната стая силно миришеше на тютюн за лула.

Пасторът Финкъл беше кацнал неудобно на ръба на очукан стол, лицето му бе покрито с подредени печални бръчки. Фините му тънки ръце бяха спокойно скръстени отпред. Толкова прилича на дебнеща врана, помисли Виктория.

Тя направи набързо лек реверанс, оглеждайки неспокойно стаята, баща й не се виждаше никъде.

— Добър ден, отче. Къде е баща ми?

Пасторът посочи с костеливия с пръст към бюрото на Матьо.

— Под бюрото е, мис Ларкин, търси си очилата.

Матьо показа кръглото си розово лице иззад бюрото, посивялата му коса бе щръкнала комично на кичури.

— Почакай за момент, скъпа. Къде ли би могла да е лулата ми… чудя се къде съм я забравил. Сега да си намеря очилата.

— Потърси ли ги на главата си, татко? — попита Виктория, едва сдържайки смеха си.

— А, да, там са — възкликна Матьо радостно изненадан и се подаде зад купчина книги. Той размахваше гордо лулата, смъкна очилата на носа си и седна.

— Виктория, скъпа, отец Финкъл е малко разтревожен за теб. Изглежда някои хора не са доволни от твоето поведение напоследък. Сигурен съм, че това е само буря в чаша вода и ти ще можеш да обясниш всичко.

Виктория почувства, как страните й пламват и избегна неодобрителния поглед на пастора.

— Ще се опитам, татко.

Пасторът си прочисти гърлото и отправи поглед към лъжливо стеснителното лице на Виктория.

— Добре, откъде да започнем, мис Ларкин?

Защо не започнеш с това да се прибереш у дома си и да си гледаш работата? — ядосано помисли Виктория, но се помъчи да си придаде смирен вид.

— Наистина не зная, сър. Откъде да започнем?

Пастор Финкъл отправи поглед към небето, сякаш търсеше помощ от там.

— Да поговорим за това колко отдавна не си присъствала на църковна служба? Можеш ли да си спомниш, мис, кога за последен път си била на църква?

Виктория погледна надолу и заразглежда дъбовите дъски.

— Аз… не си спомням, сър…

— О, аз си спомням, скъпа — прекъсна я Матьо. — Трябва да е било в неделя.

Пастор Финкъл дълбоко въздъхна.

— Добре, мистър Ларкин. Но за коя неделя става въпрос?

— Защо? За миналата неделя, разбира се. Съвсем определено си спомням, защото децата ме помолиха за допълнителни пари, за да ги пуснат в кутията за подпомагане сираците от приют в Лондон, който е… — Матьо изведнъж спря при вида на невярващото лице на пастора. — О, господи — довърши безпомощно той, — може би изобщо не е било приют за сираци?

— Не, мистър Матьо, съжалявам, че трябва да ви го кажа, но няма такова нещо. Впрочем, имаше панаир в Ашби и от достоверен източник разбрах, че децата ви са били там сред цигани, циркаджии и всякаква там сган. Вие сте били излъган, сър.

О, по дяволите — мислеше Виктория, — сега ще започне, досега само загряваше.

— Мистър Ларкин, положението е много сериозно. Децата ви скитат като вагабонти наоколо. Достатъчно опасно е за момчетата, да не говорим за Виктория. Видели са я да язди облечена в мъжки дрехи. Докато момичетата на нейна възраст са или женени или се готвят за бъдещата си женитба, то тя ходи на лов с братята си. Знаете ли, сър, видели са я преди две седмици да излиза от кръчмата „Броукън Боу“?

— Аз отидох там само, за да прибера Джефри — протестира Виктория, но пастора не й обърна внимание и продължи по реда на оплакванията.

— Тя и братята й са виновни за какви ли не пакости. Миналата седмица, например, хванах Фред да се опитва да открадне лодката на мистър Харпа, а младият разбойник искаше да ме убеди, че…

— Кой, за бога, е Фред? — попита Матьо, топчестото му лице озадачено и объркано.

— Синът ви, сър — обясни пастора с уморен глас.

— Но ние нямаме Фред — меко протестира Матьо, засмуквайки замислено от лулата. — Искам да кажа, аз мисля, че нямаме. Дай да видя… Гарет, Даниел, Ричард, Стюарт… вероятно става въпрос за Стюарт, той е една малка драка.

Виктория опита да не се разсмее. Наистина беше Стюарт и веднага щом Мистър Финкъл обърна гръб, лодката беше присвоена.

Мистър Финкъл погледна възмутено Виктория и видя немирното пламъче в зелените очи.

— Сър, все ми е едно как се нарича негодника. Въпросът е, че децата ви са в опасност от морална деградация. Ако им се позволи да продължат поетия път, те ще станат грубияни, непрокопсаници и бог знае още какви.

Матьо остави лулата на отрупаното бюро, при което незабавно се сринаха куп хартии и я затрупаха.

— Скъпи пасторе, не може да е толкова лошо.

— Напротив, а вчерашния инцидент е най-лошото от всичко. Знаете ли къде е била дъщеря ви вчера и какво е правила?

Матьо погледна с копнеж към книгата си и му се прииска да го оставят да продължи да чете… забележително изследване на римските бронзови съоръжения. Виктория погледна с копнеж през прозореца и помисли да избяга.

— Аз ще ви кажа, сър. Взех децата на лейди Торнели на урок по ботаника и видях вашите децата в езерото Милас. Те плуваха, сър.

Матьо го погледна облекчено.

— Е, пасторе, това поне не изглежда възмутително…

— Те се държаха непристойно, сър.

Матьо вдигна очилата на върха на оплешивяващата си глава и замести поглед от лицето на мистър Финкъл към това на дъщеря си.

— О, боже — промълви той. — Скъпа Виктория… вярно ли е това?

Виктория се сви.

— Малко непристойно, татко. Аз бях по комбинезон. Само момчетата плуваха голи.

Пастор Финкъл не се успокои от този отговор.

— Беше много неприятно. Мис Емили припадна и трябваше да уведомя лейди Торнели.

Емили беше за посмешище, възмутено помисли Виктория, доста добре огледа Ричард, преди да припадне.

— О, боже — каза Матьо, изцапаните му с мастило пръсти заопипваха бюрото за лулата.

— И така стигнахме до причината за моята визита — съобщи викарият помпозно. — Лейди Торнели ми напомни, че съм отговорен за моралното възпитание на хората от моята енория. Тя ми каза, че ако не предприема някакви действия, ще ме принудят да напусна поста и да търся препитание на друго място.

Виктория не можеше да се въздържа повече.

— Това едва ли е справедливо. Ние само плувахме и се чудя защо лейди Торнели се бърка.

Пастор Финкъл погледна смразяващо момичето.

— Време е, мис Ларкин, да пораснеш и да престанеш с момчешкото си поведение. Както се казва в хубавите книги: „Когато аз бях дете, говорех по детски, но после пораснах и забравих детинщините“. Време е и ти да оставиш детинщините и да се научиш да се държиш, както подобава на една млада лейди. Какво ще бъде бъдещето ти ако продължиш с безсрамното си анархично поведение.

— О, за бога — промълви Виктория.

— Моят съвет, мистър Ларкин, е Виктория да бъде предпазена от влиянието на братята си и да замине някъде, където да получила възпитание подходящо за една млада жена. Вашата жена, предполагам, произхожда от честно семейство. Имате ли някакви роднини, които да приемат и възпитат подобаващо Виктория?

За ужас на Виктория, баща й кимаше одобрително на тази нелепа идея.

— Братовчедката на Елизабет, Абигейл, често ни пишеше преди. Тя даже сама предложи да вземе при себе си Виктория след смъртта на майка й. Разбира се тогава изобщо не допусках такава мисъл в главата си. Но сега може би ще е разумно за известно време Виктория да…

— Не можеш да искаш такова нещо, татко — запротестира Виктория. — Аз дори не ги познавам. Те никога не са искали да имат нещо общо с нас.

Матьо се усмихна мрачно.

— Така е скъпа, но беше време, когато Абигейл и твоята майка бяха много близки. Няма да е като да отидеш при абсолютно чужди хора.

— За мен са — ядосано отговори Виктория, ужасена от мисълта да напусне домът си дори само за известно време.

Мистър Финкъл беше шокиран от факта, че момичето се осмелява да противоречи на баща си.

— Очевидно е мис Ларкин, че доста дълго сте вършела всичко на своя глава. Както се казва в хубавите книги — не бива да се противоречи на майка и баща. Твоят баща ще постъпи, както е най-добре за теб.

Да вървиш по дяволите с хубавите си книги, богохулно помисли Виктория. Изглежда чувствата й се четяха по лицето, защото баща й я погледна укорително.

— Скъпа ми Виктория, няма нужда да се ядосваш. Много добре знаеш, че не бих те принудил да направиш нещо, което не желаеш. — Когато се обърна, за да адресира оскърбеният викарий, Матьо се усмихна омиротворително. — Зная, че дъщеря ми е малко… как да го кажа, неортодоксална. Но това никога не ме е безпокояло. Вижте, независимо от лудориите, аз съм много горд с дъщеря си. Тя е начетена, интелигентна, способна и най-важното има добро сърце. Виктория е мила и благородна. Вярвам в нея с цялото си сърце.

Матьо се облегна назад и я погледна със спокойните си сини очи.

— Накратко казано, пасторе, тя едва ли е момиче, което би станало причина един честен мъж да бъде принуден да напусне работата и дома, в който живее, само защото е разглезена, своенравна и не иска да погостува на братовчедка си.

Шах и мат, помисли Виктория. Браво, татко. Трудно бих могла да откажа след последните ти думи.

— Добре, ще си помисля — отстъпи тя, не желаейки да се признае толкова лесно за победена.

Очите на Матьо светнаха, защото беше сигурен, че тя ще се съгласи.

Мистър Финкъл изглеждаше по-малко сигурен. След смъртта на Елизабет Ларкин, преди десет години, децата на Ларкин се бяха превърнали в постоянен дразнител за него. По-големите синове пиеха, правеха скандали, безсрамно закачаха момичетата и въпреки това успяваха (съвсем необяснимо по логиката на мистър Финкъл) да поддържат най-преуспяващата ферма в околността.

По-малките деца растяха диви, отдаваха се на лудории и многострадалният преподобен никога не можеше да докаже, че те са отговорни за всички пакости. Но кой друг би напълнил черквата му с овце, за да го поздравят първи преди служба в неделя сутрин? Кой друг би отмъквал от въжето за пране безупречно белите му одежди и на другия ден да ги върне боядисани в блестящи нюанси на жълто и синьо?

Ами Матьо! Защо този човек не прави нищо друго, освен да си вре главата в книгите. Той изглежда се интересува повече от историята на древния Рим, отколкото от положението на децата си.

Виктория тревожно гледаше към пастора. Той видимо се надуваше, като самодоволна крастава жаба, а тя не беше в настроение да му слуша проповедите.

— Може ли да си тръгвам, моля? — попита тя отстъпвайки към вратата.

— Разбира се, скъпа — отговори Матьо с ръка на недовършената книга.

— Татко? — довърши Виктория, не успяла да сдържа повече напиращия смях.

— Да, скъпа?

— Мисля, че бюрото се подпали.

Матьо погледна купа хартии пред себе си, те наистина пушеха.

Викарият уплашено скочи от стола.

— Господи милостиви, сър!

Матьо поля пушещия куп хартия с чайника, издърпа липсващата лула и спокойно се усмихна.

— Няма нищо — увери той ужасения викарий. — Положението е овладяно.

Ако мистър Финкъл имаше някакви съмнения по това изявление на домакина, то той ги запази за себе си. Виктория, тресяща се от смях, бързо изхвърча навън.

Джеймс и Ричард чакаха в кухнята, седнали на голямата дъбова маса и спорещи, кога ще е най-подходящо да стрижат овцете и опитващи се да консумират от съвсем топлия хляб колкото може повече, преди да са си навлекли гнева на мисис Хатсън.

Даниел не беше мърдал от своя край на масата, където слънцето бе огряло наведената му над книгата глава.

Мисис Хатсън се поклащаше напред-назад пред тухлената пещ, опитвайки се да изважда ароматния хляб, без да застава с гръб към Ричард и Джеймс.

Кръглото й лице потъмня при влизането на Виктория и тя погледна подозрително напиращия смях в очите на момичето.

— Пак ще има някаква пакост — мрачно забеляза икономката.

— Не и от мен — отговори Виктория. Намести се удобно на масата до Даниел, прегърна го приятелски през рамо и се наведе над книгата му: — „Omnia autem, quaesecundrum naturum fiunt…“ — гласно прочете тя, бъркайки произношението на думите.

Даниел довърши сентенцията и преведе:

— „Всичко, което произхожда в природата, трябва добре да бъде изследвано…“ — Цицерон.

— Цицерон никога не е измръзнал, затова така пише — измърмори мисис Хатсън, пляскайки Ричард по ръката, който се пресягаше за още хляб.

Джефри влезе в кухнята, затръшвайки вратата след себе си. Лицето му беше ведро от утрешния вятър.

— Ще те изпращат ли, Вик? — попита той, поглеждайки лакомо топлия хляб.

— Къде да я изпращат? — учуди се Ричард, изгаряйки си пръстите с хляба.

— Краде, като че е на пет, а не на двадесет години — измърмори Мисис Хатсън. — Кой иска да отпрати бебчето ми?

Най-накрая Даниел вдигна глава от книгата.

— Кого ще отпращат?

— Никого не отпращат — сърдито отговори Виктория. — Отивам по свое желание на гости при роднини.

— Какви роднини? — учуди се Джефри.

— Братовчедка на майка ни. Ако татко не забрави да уговори гостуването — обясни Виктория, сваляйки бонето и напъхвайки го в джоба на полата си.

— Би трябвало да ти стои на главата — посъветва я икономката, — освен ако не се страхуваш, че могат да те вземат за много прибрана.

— Възможно ли е татко да има предвид братовчедката Абигейл? — учуди се Даниел.

Виктория бързо затвори книгата му, преди да се е залисал отново в нея.

— Точно така, Даниел. Ти познаваш ли я? Защото аз не си спомням да съм я срещала.

— Срещала си я. Два пъти, ако трябва да бъдем точни. Тя идва тук, когато ти беше още малка, мисля, че и тя има дъщеря на твоите години. Как й беше името…

— Лавиния — довърши мисис Хадсън. — Не съм виждала по-красиво дете. Ти и Джейми бяхте на три, Стюарт още не ходеше, а ти, господинчо — добави тя поглеждайки сърдито Джефри, — още „нероден Петко“.

Джефри беше отчупил кора хляба и се готвеше да я натопи в чинията с мед.

— Майка ти и Абигейл си имаха приказката — продължи икономката, доволна, че я слушат. — Това беше единственото й посещение. Видяхме я след това на погребението.

Виктория си спомняше, като в мъгла, погребението на майка си. Беше на девет години, шокирана от сполетялото ги нещастие. Беше й студено, новата черна вълнена рокля я сърбеше.

Спомняше си, колко чужд изглеждаше баща й, бледен и отчаян в нещастието и как тя стискаше ръката на Джеймс, както давещ се държи за спасителното въже и колко стегнато и наранено изглеждаше лицето на Джеймс, отражение на собственото й. Монотонната реч на мистър Финкъл под навъсеното сиво небе. Спомняше си пустите клони на дърветата и тропота на пръста по ковчега на майка й.

Картината изникна в паметта й. Спомни си красива жена със спокойно, бяло лице под голяма шапка украсена с щраусови пера. Тя говори с Матьо след погребението, без да откъсва очи от Виктория. Помнеше откъси от този разговор. Равният, спокоен глас на жената.

— … толкова прилича на Елизабет… ще й липсват грижите на жена… предимствата на доброто образование…

И отговора на баща й, горчив и ясен.

— Няма да я разделя от братята й. Ще бъде жестоко, тя би се чувствала изгубена. Има нужда от семейството си, Абигейл. Не бих искал да бъде гледана като цвете в саксия. Искам да порасне здрава и силна, като братята си. Благодаря, Абигейл, но не мога да приема.

Виктория се обърна към мисис Хатсън, твърдо отхвърляйки спомените, които й бяха причинили толкова болка.

— Мисля, че си спомних. Не беше ли тя много красива? Със сини очи и нежен глас?

— Точно така — съгласи се икономката, избърсвайки с привично движение ръцете от престилката си. — Значи, отиваш на гости у Абигейл, така ли? Много добре, трябваше отдавна да го направят. Все някога трябва да се научиш да се държиш като дама.

— По дяволите с това възпитание — изруга Ричард, оправяйки падналите върху челото му кестенява къдрици.

Виктория го срита под масата, Джефри се засмя, мисис Хадсън направи критична бележка за хора, които ругаят и накрая завършват зле, а Даниел се върна към книгата си, която беше далеч по-интересна от семейството му.

Само Джеймс изглежда разбираше страховете на сестра си, която с умиление оглеждаше старата кухня — неподходящо подбрани столове, блестящия дъбов под и милите си весели братя с меденочервени къдрави коси.

Той се пресегна и взе ръцете й в своите, зелените му очи се сляха с нейните.

— Не мисли за това, Вик. Ще мине много време докато татко се заеме с уреждането на заминаването. И няма да е завинаги. Искаш ли да пояздим? Или да отидем за риба?

— Никой никъде няма да ходи — нареди мисис Хатсън, — докато не съберете яйцата от кокошарника. Ако още малко ги оставите ще им пораснат крила и сами ще долетят.

— Гарет иска всички под навеса за стриженето — добави Даниел, без да откъсва очи от книгата.

Последната новина предизвика колективно негодувание.

— Това за всички под навеса включва ли теб, мистър Книжен Червей? — язвително попита икономката, конфискувайки с рязко движение книгата. — Изглежда имаш намерение да си четеш целия ден?

— Аз имам грижата за архивата — обясни Даниел.

— Не заедно с Цицерон, разбира се. Има книги, за които трябва да се погрижиш и такива, които могат да почакат — продължи мис Хадсън. — И ако не донесете яйцата, довечера няма да има крем карамел.

Виктория покорно тръгна към кокошарника, за да ги събере. Спря по пътя и се полюбува на синьото небе, ярките листа и сладкото ухание на настъпващата пролет. В края на краищата, нищо още не беше уредено. Абигейл може да не се съгласи да я приеме или пък баща й да забрави за тази бъркотия. Всъщност, Абигейл не я е виждала от погребението и може да няма желание някаква непозната да й се мотае дълго в дома.

Най-вероятно гостуването ще продължи една седмица — весело помисли Виктория. Доброто й настроение се върна.

Навън беше топло, слънцето грееше в гърба й, лекия ветрец разнасяше уханието на цъфналата ябълка, под чийто клони бе застанала, а перспективата за предстоящата езда я накара да се разбърза. Виктория тръгна, нетърпелива да си свърши работата и да прави после каквото поиска.

Глава трета

Цели три месеца, отчаяно мислеше Виктория. Три месеца между абсолютно чужди хора.

Пътническата кола подскачаше по неравния път към Сейнт Стефан, където щеше да я чака Абигейл Харингтън. Колата беше препълнена и вътре беше задушно. Пътуваше девет часа, но й се струваше, че се клати и тръска върху твърдата седалка от години.

Пътниците, с които пътуваше, бяха абсолютно безинтересни — викарий, който учудено повдигна вежди при вида на младо момиче пътуващо съвсем само, дебел мъж, който хъркаше в ухото й от няколко часа и възрастна вдовица, забила поглед в молитвеника си и подсмърчаща от време на време.

Виктория, свикнала на чист въздух и на постоянна активност, мислеше че няма да издържи и ще изпищи накрая и се чудеше как ли ще реагират спътниците й ако го направи. Кафявият пътнически костюм, който мисис Хадсън й уши с голяма любов се беше смачкал и бе мокър от пот. Финият вълнен плат, който изглеждаше толкова мек и приятен тази сутрин, сега й причиняваше неприятен сърбеж по цялото тяло.

През прозореца на колата се виждаше свежата зелена природа, ярко светещото слънце, но Виктория отдавна бе загубила интерес към живописните полета, очарователните каменни мостове, обикновените селца и тук-там големите имения. Освен това, за да може да вижда през прашния прозорец трябваше да проточва врата си зад огромната перука на още по-огромния господин до нея.

Хъркащият й съсед се беше отпуснал върху нея. Мина й мисълта да го сръга с лакът, но през цялото време чувстваше върху себе си бдителния поглед на пътуващия викарий и се задоволи само да го изгледа сърдито.

Виктория съжаляваше, че не бе взела книга със себе си. Тя си протегна врата и само си пожела да може да се почеше добре. Искаше й се да може да си поговори с някой. Дори си пожела да бъдат нападнати от разбойници само, за да се оживи обстановката. От всичко най-много обаче й се искаше да може да е у дома, където на никой няма да му прави впечатление дали се чеше или не.

Чак, когато почувства, че е невъзможно повече да издържа и че дясната й ръка е станала съвсем безчувствена и може всеки момент да изпадне, колата подскочи, спря и коларя извика: „Сейнт Стефан“.

Тя все пак ръгна с лакът спящият до нея дебелак, а останалите пътници продължиха да гледат подозрително младото момиче с неприлично разпилени коси, което тромаво прескочи краката на викария и полата на вдовицата, нетърпеливо по-скоро да ги напусне. Виктория знаеше, че трябва да изчака коларя да й отвори вратата, но й се струваше, че би си изгубила ума, ако трябва да остане само още минутка вътре.

На пръв поглед селището можеше да се сбърка с Мидълбъри. Църква, няколко магазина, хотел, кръчма, големи и малки къщи. С тази разлика, че жителите на Сейнт Стефан пиеха бирата си под табелка с надпис „Три Краунс“, вместо „Броукън Боу“. Селяните тук също по нищо не се различаваха от тези в Мидълбъри.

— Виктория! Скъпа моя, възможно ли е да си ти?

Като чу името си Виктория рязко се обърна. Отсреща в двора на хотела видя красива, очевидно скъпа каляска, спряна под клоните на стар дъб. От каляската, с помощта на лакей, грациозно слизаше красива дама.

Виктория си пое дълбоко въздух. Беше братовчедката Абигейл, по-ниска отколкото в спомените й, облечена в бяло вместо черните траурни дрехи. Нямаше съмнение, че е същата жена — фина и аристократична с високо вдигнато бледо лице под бяла шапка с бели щраусови пера и бяла воалетка от изящна дантела.

Виктория напъха падналите върху челото къдрици под своята проста кръгла сламена шапка и тръгна към братовчедката на майка си.

— Братовчедке Абигейл, беше много любезно от ваша страна, че ме поканихте.

Абигейл се спря и постави ръка на сърцето си. Вече от по-близко Виктория можеше да види промените предизвикани от времето — леки бръчки около чистите сини очите и две дълбоки отстрани на устните — въпреки промяната, Абигейл Харингтън беше все още красива жена.

— Гласът — възкликна Абигейл. — Гласът ти е същият, като на майка ти. Приличаш на нея, Виктория. Сякаш се връщам в годините назад.

Разбира се, мислеше си Абигейл, косите на Елизабет никога не биха се измъкнали така от шапката и тя не би носила такъв неподходящ костюм. Но косата и дрехите лесно ще се оправят, а като оставиш тези неща тя е цяла Елизабет, висока, слаба с грация на кошута и невероятни зелени очи. Този глас, нисък и леко дрезгав, за който Ларкин бе казал някога, че напомня на ароматен горски мед.

Абигейл взе ръката на Виктория и я поведе през двора към каляската, като не преставаше да й говори.

— Толкова се вълнувахме, че ще те видим. Лавиния — спомняш ли си Лавиния? Не? Ами да, ти беше толкова малка, когато се видяхте. Лавиния се отегчава в провинцията, далеч от Лондон. Ще й се отрази добре твоята компания. Свириш ли на клавесин? Не? Добре, може би малко уроци… Ето братовчедка ти, скъпа! Няма ли да й кажеш здравей?

Виктория разгледа с интерес братовчедка си, нали щяха да си правят компания през цялото лято. Тя изглеждаше точно като майка си с перфектно овално лице и устни, като пъпка на роза, но в очите й нямаше никаква топлина. Беше се облегнала назад на пухкавата тапицерия и гледаше сякаш беше много уморена или отегчена. Русите й къдрици бяха красиво подредени и покриваха раменете й.

— Здравейте, братовчедке Лавиния — поздрави Виктория и протегна ръка.

Лавиния гледаше братовчедка си преценявайки, че тя далеч не отговаря на нейните очаквания.

— Мис Ларкин — хладно отговори тя, без да поеме подадената й ръка.

Виктория овладя порива да приглади с ръка костюма и косата си и посрещна спокойно огледа на Лавиния.

Лейди Абигейл се засмя.

— Момичета, не трябва да се държите толкова официално. Та нали сте братовчедки. Това единствения ти куфар ли е, Виктория?

Виктория се обърна и видя лакея да мъкне куфара, който сега й се видя очукан и за окайване. Той я погледна по начина, по който Мисис Хатсън гледа мишка донесена от котките в кухнята.

— Да — бодро отвърна Виктория, чудейки се какво по дяволите прави тук, като очевидно не принадлежеше към този свят.

Лейди Абигейл се качи в каретата с помощта на лакея, Виктория я последва и прие помощта на лакея, нищо че той след това погледна ръкавицата си сякаш очакваше да види там петно.

— Къщата много ще ти хареса — бъбреше Лейди Абигейл. — Сигурна съм. Майка ти идваше тук за ваканциите, знаеш ли? Ще бъдеш в нейните стаи, толкова са красиви. Лавиния, ще ти покаже къщата, нали Лавиния?

Виктория се облегна с въздишка назад в комфортната седалка и каляската потегли към Харингтън Парк.

9 юни, 1789 година

„Скъпи Джеймс,

Да знаеш колко ми липсваш! Тук съм само от седмица, а ми се струва, че са минали месеци. По дяволите, да знаеш колко е трудно да си добър. Братовчедката Абигейл се чуди какво да прави с мен. Аз не мога да бродирам, да свиря на клавесин или арфа — неща, които тя намира забавни. Накрая ме остави да чета, каквото си избера от библиотеката, което ме устройва.

Знам, че започвам отвратително писмото си, но сега ще ти разкажа какво мисля за всичко тук.

Първо къщата: много, много голяма и много, много бяла с много колони и слуги, и мрамор, и завеси от дамаска, и картини — повечето рисувани от покойния Харингтън, коне и кучета. Вероятно кучетата и конете са също на Харингтън. Нямам идея.

Второ, братовчедката Абигейл: тя бъбри постоянно, като сврака, с най-добри намерения разбира се, все повтаря, че приличам на майка. Тя е маниачка на темата — да се прави каквото трябва. Предполагам аз правя предимно, каквото не трябва.

Трето, лорд Сесил: той е много весел човек и има много червено лице и казва постоянно «дявол го взел» и «аз казвам». Има ловджийско куче на име Джуно, което ми напомня Дог. Поддържа чудесна конюшня с расови коне, много го харесвам. Лорд Сесил казва, че аз знам как да се отнасям с конете. Предполагам, това е най-висшата му оценка.

Накрая, за братовчедката Лавиния: нейната компания ми е толкова приятна, колкото и моята на нея. В резултат на което и двете правим всичко възможно, за да се избягваме една друга. Тя казва, че ще разваля партито й, което предполагам ще бъде сбирка на глупавите й приятели. Ненавиждам партито й.

За да не си помислиш, че се чувствам съвсем отвратително, ще ти кажа, че си намерих приятелка. Тя се казва Мери Отуел и е прислужничката от моя етаж. Тя е чернокоса, дребничка, много стегната и смята, че съм особена.

Лейди Абигейл каза, че роклите ми са неподходящи и аз нося роклите на Лавиния от миналогодишния сезон. Лавиния пък казва, че съм безнадеждно старомодна, но аз мисля, че съм много елегантна. Зная, че ненавиждаш писането, но моля те пиши. Разказвай ми за всичко.“

Виктория остави писалката върху гладката повърхност на бюрото и въздъхна. Беше се опитала да не даде възможност на Джеймс да разбере колко жалка се чувстваше тук. Никога до сега не беше скучала, но сега дните й се нижеха като години. Роклите и фустите, които носеше бяха твърди и претенциозни, по-скоро неудобни, отколкото елегантни. Дори ездата не й доставяше предишното удоволствие.

Наистина ли това е била стаята на майка й? Не беше твърде голяма в сравнение с останалите в къщата, но пък обстановката бе много елегантна — собствена камина, прекрасни килими по пода, писалище от тъмно дърво, огромно легло с балдахин, толкова високо, че трябваше да стъпи на малкото столче пред леглото, за да се покачи и легне в него.

Върху полицата на украсената с резба камина монотонно тиктакаше порцеланов часовник украсен с ангелчета. Виктория се чудеше какво ли е правила майка й, за да не умре от скука.

„Влюбила се в учителя си“, беше й казала Лавиния с презрително вирнат нос. — „И тя, като теб е била бедна наша роднина, мис Ларкин. Вероятно и ти ще си намериш съпруг тук, нали за това си дошла?“

Лавиния беше от ония момичета, побъркани на темата съпруг. Тя беше виждала такива — красиви, глупави същества, които намираха предлог да посетят фермата на Ларкин и да гледат с влажни очи Гарет, Даниел или Ричард. Те идваха под предлог да питат мисис Хатсън как се дестилира лавандула или какви цветя сади, за да се привличат пчели към празните кошери. Накрая ставаха досадни и те ги третираха с нищо повече от любезно пренебрежение.

Независимо, че Лавиния беше дъщеря на граф и никога не би се сравнила с тези селски девойки с розови бузи, Виктория ясно виждаше в нея същата неумолима упоритост, когато говореше за обожателите си. Тя отсичаше преценките с прецизността и квалификациите на търговец на коне.

— Много е дебел… много стар… няма достатъчно пари… твърде богат е, но няма титла… достатъчно богат е, но постоянно се вре в книгите… този става, при това няма майка, която да се бърка…

Виктория слушаше с половин ухо познатите преценки и щом намереше подходящо извинение се оттегляше в стаята си, където четеше, пишеше писма на момчетата или просто съзерцаваше през прозореца просторния парк около къщата. Тя се отегчаваше, чувстваше се неудобно и не искаше нищо друго, освен да избяга от този изискан затвор и да се прибере у дома.

— Отвратителен ад — гласно каза тя и тази малка непочтителност й помогна да се почувства по-добре.

На вратата леко се почука и Мери влезе с куп рокли, богато украсени с панделки.

— Още рокли, мис. Искате ли да ги разгледате?

— Не, Мери — искрено отговори Виктория. — През последната седмица видях повече рокли, отколкото през целия си живот, а те не ме интересуват много.

Мери погледна със завист Виктория, седнала на бюрото пред прозореца, слънчевите лъчи струящи през великолепната й червена коса. Камериерката се чудеше как може някой да е толкова красив и толкова малко да го интересува това.

— Щях да подскоча, ако бяха за мен — призна Мери, докато отиваше към съседната стая, в която се намираше бързо набъбващия гардероб на Виктория. — Колко красиви рокли… погледни само тази, мис, с цвят на нарциси. Толкова е прекрасна.

Виктория забеляза нотката на завист нежния глас на Мери и се почувства засрамена. Стана от стола и отиде да разгледа роклята.

— Права си Мери, много е красива. Извинявай за цупенето, просто ми е тъжно за дома и малко не съм в настроение. На теб домъчнява ли ти за дома, Мери?

— Малко — отговори бодро камериерката. — Аз съм на обучение тук от дванадесетгодишна възраст. У нас трябваше да деля легло с по-малките си братя и сестри. Къщичката ни е малка, и е доста населена. Хубаво е да си камериерка. Бих искала да съм камериерка на лейди, като Дейзи. Но не на Мис Лавиния — побърза да добави тя. — Мис Лавиния не е в настроение днес. Пристигат гости от Лондон и нищо от гардероба й не я задоволява. Дейзи й прави вече три пъти прическата от сутринта.

Виктория се разсмя.

— Горката Дейзи. Бих казала, че доста трудно си печели парите.

— Истина е, мис. Мога ли да ви направя прическата? Долу има доста красиви мъже, а вие сте твърде красива, за да се криете в стаята си.

— Ще остана скрита тук, точно такива са ми намеренията. Не мисля, че ще си подхождам с приятелите на Лавиния. Всички ли са, като нея?

— Не. Има три доста красиви джентълмени и аз имам намерение да те видят. Никога не знаеш, какво може да се случи, мис.

Виктория весело се разсмя и започна да помага на Мери със закачването на роклите в гардероба.

— По дяволите, Мери, не започвай и ти! Братовчедката Абигейл постоянно ми казва, че сигурно ще съм сгодена до края на лятото, а Лавиния мисли, че точно за това съм дошла, да й открадна обожателите. Изобщо не ме интересуват гостите й. Искам само да съм си у дома.

Мери не обърна внимание на последните й думи и започна да оправя стаята.

— Приятелят на Лавиния — Роземунд Бюмонт е тук! И ще ти кажа кой още. Младият Граф Феъфилд. Само на деветнадесет години, а вече граф. Много е красив, мис, със златисторуси коси. И много любезен. Ако искаш да знаеш какво мисля за…

— Зная какво мислиш и можеш да спреш да си го мислиш. Графовете не се интересуват от фермерски дъщери с лош характер, Мери. Те харесват сладки, нежни същества, като скъпата Лавиния.

Мери въздъхна нетърпеливо и продължи с подреждането на бюрото.

— Не трябва да държите отворено шишето с мастило, сигурно ще го разлеете някой ден. Може ли да ви направя косата, мис? — добави тя умолително. — Изглежда малко диво.

Виктория се развесели от нейната дипломатичност и покорно седна пред тоалетката. Права беше Мери, наистина косата й изглежда „малко диво“.

Мери започна да разресва косите й с гребен инкрустиран със слонова кост. Малките й сръчни пръсти нежно се движеха из обърканите тъмночервени къдрици.

— Добре, няма повече да ти говоря за графове, независимо че няма да срещнеш по-приятен и мил млад човек. И познай кой пристигна с него?

— Майка му — подсказа Виктория.

— О, мис, вие сте драка. Не, пристигна с двама приятели…

— И те са неописуемо красиви, целомъдрени, богати и предполагам си търсят съпруги, които да увенчаят образцовия им живот — завърши Виктория.

Мери едва сдържаше смеха си.

— Нямаше да отида толкова далече, мис. Той пристигна с Хенри Уинстън, син на херцог. Най-големият син на херцог, мис.

— На Лавиния сигурно такива й харесват — изкоментира Виктория. — Предполагам най-привлекателни са най-големите синове.

— Той й беше любимец през миналия сезон — съгласи се Мери. — Почти бяхме сигурни, че ще чуем сватбените камбани. И ще ти кажа кой още е тук — един чужденец, представяш ли си — французин, с когото мис Лавиния се запознала в Лондон.

Мери се смееше и увиваше около пръстите си къдриците на Виктория.

— Виж, мис, колко красива става косата ви, когато е направена. Придобива златист оттенък. Къде е онази панделка?

Виктория оглеждаше тържествено отражението си в огледалото, докато Мери намери дългата небесносиня панделка. След това тя стегна аранжираните блестящи къдрици и отстъпи крачка назад, за да се полюбува на резултата от работата си.

Виктория трябваше да признае, че изглеждаше доста модерно. Роклята й бе от фин памучен плат на бели и светло сини райета гарнирана с тежка дантела, а Мери бе успяла да подреди буйните й къдрици в нещо като модерна прическа.

— Много хубаво, Мери. Приличам на много представителна пухкавелка.

Мери отново се закиска.

— Изглеждаш страхотно, мис, стига да не си отваряш устата. Сега ще слезеш ли долу да се запознаеш с гостите?

— Това няма да стане — твърдо отговори Виктория, вземайки книжката, която четеше под мишка. — Смятам да се скрия и да си почета на слънце. И не се опитвай да ме разубедиш, твърдо съм го решила.

Мери направи обидена физиономия.

— Исках само да ви напомня да си вземете шапка, ако не искате да ви се появят лунички. — Тя й подаде широкопола шапка, украсена с пера и обкантена със светлосиня панделка.

— Отвратително — измърмори Виктория и пльосна шапката върху внимателно подредените къдрици. — Добре, Мери, отивам да се скрия и ако по някаква случайност налетя на подходящ съпруг ще те поканя на сватба.

Мери се намръщи.

— Драка сте, мис — повтори тя и застана, за да й се любува докато тя излезе от стаята си.

Глава четвърта

— Колко неприятно за теб, Лавиния. Няма нищо по-досадно от бедни роднини — особено такива, които са дошли с намерението да се оженят. Поне симпатична ли е?

Лавиния оправи полата на роклята си, за да се вижда по-добре на мраморната пейка, където седяха с Роземунд. Тя наклони изящното си чадърче, така че то застана, като ореол около красивото й личице и провери перлените копчета на дантелените си ръкавици.

— Да, по някакъв неприятен начин. Папа казва, че е зашеметяваща, може и така да е — ако харесваш коне.

Роземунд се разсмя.

— Колко си подла Лавиния. Макар, че не мога да те обвиня. Горката мис Ларкин — толкова ли е неподходяща за тук?

— Както и да погледнеш — твърдо отговори Лавиния. — Нека да не я обсъждаме повече — неприятно ми е. Красива ли е роклята ми?

Тъмните очи на Роземунд експертно огледаха роклята.

— Да, скъпа. По-сладка не би могла да бъде. Майка ти ли настоя да сложиш шал?

Лавиния я стрелна с очи.

— Не, сама реших да го взема — хладно отговори тя, нагласявайки деликатната материя върху белите си рамене и деколте. — Не е разумно още от сутринта да се излагат прелестите. Няма да има за какво да си мечтаят горките мъже, очаквайки вечерта.

Роземунд, чиято зряла гръд напираше да изскочи от дълбокото правоъгълно деколте, не се изчерви от преднамерената обида.

— Кой го е грижа, какво мислят горките джентълмени? Ужасно са ми скучни. Вярно ли е, че си отказала на Хенри?

Лавиния кимна с глава.

— Да, намерих си нещо по-интересно.

— Французинът… — Роземунд се наведе към нея със светнали от интерес очи. — Значи е вярно…

— Още нищо не е решено — скромничеше Лавиния, поглеждайки я тайнствено.

Роземунд не беше от момичетата, които можеш лесно да отклониш от надушената следа на толкова интересна тема.

— О, Лави, разкажи ми! Наистина ли е красив, както разказват? Дълго ли ще остане у вас? Целуна ли те вече?

— Наистина, Роземунд! Да, много е елегантен. Ще остане до бала ми, който е след две седмици. И да, вече ме целуна.

Роземунд затвори очи и политна към Лавиния, преструвайки се на припаднала.

— Престани, Роз! Не ставай глупава. Виж, виж идват насам.

Роземунд бързо отвори очи и звучно въздъхна, като ги видя да приближават по оградената с рози алея.

— О, Лави, толкова е красив! И висок — ти не каза, че е толкова висок. До него Хари и Феъфилд изглеждат, като момченца.

— Те са — съгласи се Лавиния, поглеждайки я хитро. — Освен това Хари е започнал да дебелее.

— Колко си подла, Лавиния. Той изглежда дебел само защото е до елегантния французин.

Филип Ст. Себастиан чувстваше възхитените погледи на момичетата, като ги приближаваха, но беше свикнал да предизвиква адмирации у момичетата и това не му правеше впечатление.

Очите на Роземунд се разшириха, когато тримата приближиха и тя можеше да види по-добре французина — висок с широки рамене, подчертавани от кройката на брокатеното му сако. Независимо от ръста, той се движеше с непринудена грация и елегантност на аристократ.

Роземунд въздъхна докато оглеждаше лицето му. Веждите му бяха гъсти и придаваха загадъчност на изражението му. Имаше високи скули, леко орлов нос и решителни устни — горната устна със сладка, почти детска извивка — долната широка и твърда, подчертано сексуална.

Роземунд обърна главата си, така че лицето й остана закрито от периферията на шапката и прошепна.

— Не намираш ли, че изглежда доста загадъчен, Лави? Не мисля, че ще успееш да го направиш послушен, като лондонския си любовник.

— Точно това ще направя — бързо отвърна Лавиния, — защото копнея да видя Франция. Сестра му е във Версай, представяш ли си, Роз?

Двете момичета се усмихнаха мило, когато мъжете спряха при тях — високият маркиз Ст. Себастиан, изглеждащ опасен, Джонатан Леста, младият граф на Феъфилд — слаб със златисторуси коси и нежна усмивка и накрая Хари Уинстън, бъдещ херцог, който носеше пълничкото си тяло с високомерното достойнство на принц.

— Лавиния, мис Бюмонт, вие ли сте това или са две красиви пеперуди сред розите? Ей богу! Трябваше да си взема мрежата за пеперуди.

Момичетата се разсмяха поласкани от комплимента и започнаха да разменят поздрави. Очите на Лавиния бяха приковани в маркиза и гърдите й започнаха да се повдигат по-често, когато той се наведе, за да й целуне ръка.

— Роземунд — каза тя, едва откъсваща очите си от маркиза, — познавате ли се с монсиньор Ст. Себастиан?

Роземунд примига кокетно и отвърна.

— Не, за голямо съжаление.

Лавиния погледна предупредително приятелката си.

— Роземунд Бюмонт, това е Филип — Маркиз Ст. Себастиан, монсиньор, мис Роземунд Бюмонт.

Филип само промърмори нещо като любезен поздрав, без да си дава труда да й целуне ръка. Триумфалният поглед на Лавиния не му убегна и той почувства угризение. Много беше сигурна в себе си, тази мис Харингтън.

Има основание да е, си даде сметка той. Красива с голямо наследство, единствена дъщеря на богат граф и според слуховете своенравна. Родителите й не можели да устояват на капризите й. За своя радост бе разбрал, че най-съкровеното й желание е да отиде във Франция и да живее в двореца.

— Очаквам с нетърпение да видя новия парк, Лавиния — каза с приятния си мек глас граф Феъфилд. — Лейди Абигейл каза, че направата му отнела цели две години.

Хари по навик нагласи бродираното си сако.

— Великолепна идея, Феъфилд. Няма нищо по-хубаво от разходка на чист въздух, нали така? Води ни Лавиния.

Лавиния предложи ръката си на Филип и му се усмихна, когато блестящо облечената групичка тръгна надолу по гладката покрита с дребен чакъл алея на парка. Сочни рози цъфтяха в симетричните цветни лехи и изпълваха въздуха с топло лятно ухание, а зелените площи се простираха, като зелен мъхест килим, по който жужаха пчели търсещи детелина.

Където и да погледнеше Филип виждаше богатството на Харингтън — пари, които биха могли да бъдат негови, пари, които могат да възстановят любимия му замък, пари, които да оправят занемарените му лозя, пари — спомни си той, които имаше намерение да придобие по не толкова почтен начин. Чудеше се какво ще си помисли мис Харингтън, когато види за първи път порутения му замък, замръзнал на фона на скалистите хребети на планините.

Ще бъде разярена, разбира се. Но изглежда достатъчно суетна и непостоянна и щеше да успее да я омиротвори с длъжност във Версай, където би я оставил да води самостоятелен живот и дори, ако пожелае, да си има любовници.

Лавиния избра точно този момент да му се усмихне и отново го прободе чувство на вина, което не биваше да си позволява. Останалите членове на малката групичка бъбреха весело и Филип се почувства, като престъпник сред тях, изтощен и безскрупулен на фона на безгрижното им веселие.

— Ето я — показа Лавиния, повеждайки ги през прецизно оформеното в гората „естествено“ открито пространство. — Ето я новата градина на папа. Харесва ли ви?

Градината бе оградена от грациозни върби, чийто бледи листа метяха сочната трева. Открит малък храм в „класически“ гръцки стил бе построен на върха на покрития с трева склон, вътре бяха изправени скамейки от блестящ мрамор, където можеше да седнеш и да се възхищаваш на рефлектиращото езеро, и което се отразяваха брилянтно синьото небе и апатични върби. В центъра на езерото бе издигната статуя на богинята Артемида, като излязла от огрените със слънчеви лъчи води. Прекрасните й коси и робата сякаш бяха поети от вечен вятър.

— Много красиво, Лави — възкликна Хари. Той моментално отиде до езерото и започна да си оправя сакото, което бе много подходящо, цялото на избродирани пауни.

— Статуята италианска ли е? — попита Феъфилд с възхищение и започна да изкачва стъпалата към малкия храм.

— Нямам представа — отговори безгрижно Лавиния. — Малко е старомодна, нали? Казах го на папа, но той не ме послуша.

— Очарователна е — увери домакинята Филип. — Изобщо не е старомодно. Ако някога посетите Версай, мадмоазел Харингтън, ще видите много подобни пейзажи.

— Много бих искала. — Тя за момент впи студените си сини очи в тъмните очи на Филип и след това свенливо ги сведе.

— О, да — намеси се Хари с леко саркастична нотка в гласа, — напоследък всички забелязват, че Лавиния е луда по всичко френско. Кажи, Лавиния, планирала ли си тур на континента?

Лавиния вдигна вежди, погледна отхвърления си обожател и тъкмо щеше да му отговори остро и Джонатан се провикна от храма.

— Това твое ли е, Лавиния? — Той държеше във въздуха красиво подвързана книга, която бе намерил на една от скамейките. — Титус Адроникус — прочете той гласно със светнали от възхищение очи. — Ти ли я четеш, Лави? Не е ли вече тъмно за Шекспир?

Филип погледна изненадано Лавиния, питайки се дали не се крие ум зад лекомислената фасада.

Сребърният смях на Лавиния звънна и тя тръсна златните си къдрици.

— Не се занасяй, Джонатан. Можеш ли да си представиш аз да си губя времето с такава досадна книга? Сигурна съм, че е на ужасната мис Ларкин — тя има такива странности. Все си рови носа в книги.

— Да не би мис Ларкин да е гувернантката ти, Лави? — попита Хари. — Мислех, че си минала възрастта за тези неща.

Лавиния и Роземунд избухнаха в смях.

— О, не — протестира Лавиния. — Как можа да го кажеш? Мис Ларкин е нещо като благотворителен жест на мама. Решила е да се погрижи за отдавна забравена бедна братовчедка. Много безинтересно, бедно създание. Не мога да разбера защо е още у дома.

— Аз мога — отговори Роземунд гадничко, навеждайки се към мъжете. — Бедна е като църковна мишка и стои тук с единствена надеждата да си хване съпруг. Тя е от най-опасният тип преследвачки на съпрузи. Не си издавайте титлите, джентълмени. Вие сте от потенциалните жертви.

— Можете ли да си представите? — кискаше се Лавиния.

Абсолютно я разбирам, помисли Филип и едва успя да се усмихне.

Младият Граф Феъфилд му изпрати симпатизираща усмивка.

— Хари и аз планирахме това гостуване само, за да избягаме от такива момичета.

— Аз нямам нищо против момичетата, Джонатан — протестира Хари. — Проблем са алчните им майки, те ме плашат. Щом плъзна слуха, че баща ми е болен, заниза се опашка от бъдещи херцогини. Не е ли чудно — додаде той и погледна остро Лавиния, — докъде биха стигнали някои, гонейки титла.

В очите на Лавиния само за секунда блесна студен блясък, но Филип го улови и се замисли.

Може би мис Харингтън е малко по-интелигентна отколкото изглеждаше. Дано излезе така, би се чувствал по-малко виновен, когато й предложи брак под фалшив предлог. Той се е представял за богат, тя за невинна. Сделката щеше да е чиста.

Феъфилд, който се справяше със замаскиране на неудобни положения, прекъсна неловкото мълчание.

— Изглеждаш пламнала, Лавиния. Не те ли притеснява топлината? Ако искаш да отидем и да седнем на сянка? Аз също малко се поуморих, след това дълго пътуване.

— Аз съм гладен — добави Хари, — мисля и да подремна малко. Предлагам да тръгваме и да направим една ранна закуска.

— Разбира се — съгласи се Лавиния с възвърнато спокойствие. — Колко съм несъобразителна, сигурно сте изтощени от дългия път.

Всички се зарадваха на предложението за ранна закуска, с изключение на Роземунд, която се оплака, че свежия въздух я е изтощил (в което Филип се съмняваше, защото пълничката мис Бюмонт явно пращеше от енергия) и ще се оттегли в стаята си да поспи преди вечеря. Имаше несъмнена покана в погледа й, която беше за него или за Хари или може би за двамата едновременно. Във всеки случай, колкото и примамлива да беше поканата, Филип не желаеше да си играе с чувствата на Лавиния. Беше инвестирал много време в отношенията им.

Той отказа да се връща в къщата, каза че предпочита да остане в парка и да подиша чистия въздух, всъщност искаше да е далеч от разглезените благородници с престорени маниери и завоалиран сарказъм. Мис Харингтън и мис Бюмонт, независимо от благородния си произход и красива външност, бяха явно толкова невинни, колкото гримираните разпуснати жени на Версай, които сменяха любовниците си толкова често, колкото често си купуваха нова рокля.

Филип гледаше след групата, като се отдалечаваше към къщата. Красиви хора облечени с пъстри дрехи, като пеперуди и с приятни маниери, зад които се криеха цинични помисли.

Ами аз, помисли той, аз не съм по-добър от тях. След всичките тези години и аз, по собствен избор, станах творение на дядо си.

Тези мисли не бяха радостни, той се обърна и тръгна към гората, далеч от огромната къща на Харингтън, далеч от бялото, бляскаво, класическо великолепие, далеч от великолепния парк, далеч от мраморните херувими, които сякаш му се присмиваха от фонтаните, пръскащи прохлада. Навлезе навътре в спокойната гора и почувства топлия аромат на зелените листа, където престорените гласове на Лавиния и Роземунд бяха сменени от гласовете на птици, омайващи сред клоните на гъстите дървета.

Това, помисли Виктория, накланяйки назад главата си, за да могат слънчевите лъчи да играят по лицето й, това е най-щастливия ми ден тук.

Тя беше нагазила в шуртящия поток, преметнала през ръка полата си и оставила прохладната вода да гали бедрата й. Вдишваше дълбоко познатия аромат на гората — на топлата кафява земя, на листата, на мъха, с който бяха покрити камъните.

Вероятно постъпваше по детски, като газеше така, но мястото бе толкова красиво и водата искреше толкова примамливо на слънцето, че не можа да устои.

Изхлузи на брега глупавите бели обувки и фините чорапи. След това нагази в потока, радвайки се от сърце на прохладната вода.

Беше й много хубаво, далеч от Лавиния и Абигейл, сама с мислите си. Какво омайващо местенце беше открила, скрито от дърветата, оградено от яркозелена папрат и малки бели цветенца с форма на звезди.

Виктория се замисли, дали тук не са се срещнали родителите й, когато са се влюбили. Красива млада девойка от знатна фамилия безнадеждно се влюбва в сериозен млад учител. Незабелязано се промъква, за да ходи на срещи и накрая, пренебрегвайки волята на близките си, се жени за него. Опитваше се да си представи как е изглеждал баща й, млад и пламенен, но все изникваше в съзнанието й какъвто беше сега, с щръкналите нагоре кичури коса, пукнати очила, неизбежното — „О, боже“ и тя се засмя високо.

Какви ли са били нейните родители, когато са били млади и влюбени? Тя потопи ръка в прохладната вода, вдигна я над главата си и остави капките вода да се стичат по лицето й. Слънцето грееше толкова приятно и водата беше прохладна и приятна. Виктория прехвърли полите на другата в ръка и помисли, дали да не рискува и да си свали роклята, но можеше някой да я изненада по комбинезон.

Наоколо не се виждаше никой и малко вероятно беше някой да се осмели да влезе в имението на Харингтън. Тези рокли с корави корсажи бяха толкова неудобни. Освен това вече беше измокрила фустите и не можеше да се върне така в къщата.

С решително движение тя се протегна към гърба на корсажа дръпна стегнатата връзка, която стягаше роклята от талията до врата, успя да развърже малкия възел и смъкна от раменете гарнираните с дантела ръкави, остана за момент неподвижна, наслаждавайки се на галещите слънчеви лъчи.

— Вероятно ще трябва да спрете до тук, мадмоазел. — Виктория замръзна от звука на този глас. — Ако искате можете и да продължите, бих ви гледал с удоволствие.

Чуждият акцент я накара да помисли, че е изненадана от циганин, който сигурно ще я отвлече, както много пъти я беше предупреждавала мисис Хатсън. (Мисис Хатсън имаше много здрав разум, когато се отнасяше до чужденци.)

Виктория се обърна по посока на звука, видя че не е циганин, поне не от тези, които бе виждала. Мъжът, седеше на високия бряг на потока. Приличаше на аристократ. Беше с черни ненапудрени коси стегнати с копринена панделка, с бяла дантелена яка и маншети на ризата. Дамаската на сакото и бричовете му беше толкова тъмносиня, че изглеждаше черна.

Той седеше облегнат на дънера на паднало дърво и изглежда се чувстваше толкова комфортно, колкото и в някой салон. Очите му бяха фиксирани на лицето й, блестящи и топли. Погледа му я накара да пламне и сърцето й да запрепуска в гърдите.

Тя бързо дръпна ръкавите върху раменете, но при рязкото движение изпусна полата и тя падна във весело бълбукащата вода.

— По дяволите — изруга Виктория, поглеждайки измокрената рокля.

Филип се разсмя от сърце на неочакваната грубост, изречена от устата на това ефирно създание, което имаше лице и грация на горска фея. Беше очаквал да изпищи или да припадне от изненадата.

Виктория почувства как гневът й напира. Това беше някой от приятелите на Лавиния, пристигнал от Лондон за бала. Французин, беше й казала Мери. Шпионира, присмива се и нарушава уединението й. Устните й се стегнаха, очите присвиха, подчертавайки необичайното им разположение.

Филип престана да се смее и си придаде разкаян вид.

— Моля, да извините нахалството ми. Нямах намерение да ви плаша. Ще излезете ли от водата?

Виктория търсеше подходящи думи, за да изрази възмущението си. В какво глупаво положение бе допуснала да я заварят. И то най-красивият мъж, който бе виждала до сега. При това не преставаше да й се присмива, виждаше го в очите му. Проклети господа, мислеше тя, съзнаваща че страните й горят от срам и ярост. Той й се присмиваше вътрешно и сигурно ще разкаже случката на Лавиния, а тя ще й вади душата.

— Излезте от водата — повтори нежно той, сякаш беше изплашено животно, той се приближи, за да й помогне. Протегне елегантно ръка и на ръката му блесна смарагд по-зелен от дърветата.

— Трябваше да се обадите, че сте тук — каза тя и се ядоса, че гласа й трепна.

— Трябваше — съгласи се той, без да отделя очи от лицето й. — Но гледах, огрените ти от слънце коси, безмълвно добави той и начина, по който затвори очи и подаде лицето на милувките му, като влюбена жена и как дантелите на фустите бяха залепнали по бедрата ти.

Погледа му обезсилва, помисли тя и се обърна настрана. Това е или от магията на гората или от уплахата на внезапното му появяване.

— Не мислех, че някой ще дойде — каза тя. — Вие ме изплашихте. Сигурно сте от гостите на Харингтънови?

— Каква немарливост от моя страна. Да, гост съм на семейството. — Той се поклони толкова елегантно, че Виктория помисли, че още й се надсмива. Тя все още стоеше до над коленете във вода. — Филип Ст. Себастиан, мадмоазел.

Той направи още една крачка с протегнатата си ръка и Виктория се отзова на топлата му усмивка и появилите се трапчинки под високите скули.

— Аз съм Виктория Ларкин, братовчедка съм на Лавиния — представи се тя. — Мисля, че си съсипвате обущата.

Филип се смути и погледна надолу, видя, че е нагазил във водата, подавайки й ръка. После погледна извивката на устните и се заслуша в леко дрезгавия й глас.

— Трудно мога да се откажа от помощта ви при това положение — добави Виктория сдържайки усмивката си, — след като се измокрихте заради мен.

Виктория протегна ръка и отпусна хладните си пръсти в шепата му. Беше израснала сред мъжки същества и винаги бе оставала незасегната от чара им, но сега я сепна топлината на пръстите му и трепна, когато здраво затвориха нейните.

Очите й потърсиха неговите и той тайнствено й се усмихна, сякаш знаеше каква реакция бе предизвикало докосването. Виктория бързо си дръпна ръката и стъпи на брега, където започна да изстисква намокрената си пола.

Филип се забавляваше от усилията на това младо момиче да възвърне достойнството си. Тя се опитваше да прибере с фиби разпилените си коси, но мокрите къдрици тежко падаха по раменете й. Сърбяха го пръстите от напиращото желание да ги помилва, за да усети дали са толкова меки и вълнуващи, колкото изглеждаха.

Виктория гледаше отчаяно полата си.

— Боже, на какво приличам, трябва да се прибера през задния вход. Няма да ми е лесно да си отида в това състояние, цялата покрита с кал. — Знаеше, че нарежда нервно и се опитва да запълни неловкото положение, но не можеше да се спре.

Този Филип й се усмихваше с невероятно красива усмивка и тя се чувстваше несигурна.

— Не е лесно да се чувстваш удобно — каза й той, — когато роклята ти е отворена отзад и се вижда красивия ти гръб.

За негово удоволствие, тя се изчерви и вълшебните й скули станаха тъмнорозови.

— Моля, позволете ми да…

Филип пристъпи, хвана връзките на роклята и започна да ги стяга. Пръстите му едва я докосваха, а тя видимо потръпваше от допира им, предизвиквайки усмивката му.

— Вие също сте отседнали у Харингтън, нали? — попита той, завързвайки връзките с експертно умение, изглежда често го прави, помисли Виктория. Тя нервно се отдалечи.

— Да, за цялото лято. Аз съм нещо като братовчедка и татко ми мислеше… че ще ми се отрази добре — довърши недодялано мисълта си тя, избягвайки да обяснява защо е изпратена. За свое недоумение тя почувства, че отново се изчервява, обърна се настрани и се наведе, за да си вземе обувките и чорапите от земята. Взе ги и се засуети, как да постъпи. Не можеше да седне на тревата и да се обува пред този елегантен господин, но и трудно би се прибрала боса в къщата.

Виктория погледна нагоре и видя, че той добре се забавлява, сякаш предугадил мислите й. Сигурно представляваше неописуема гледка с изпоцапаната пола и фусти и зачервено от срам лице, стиснала в ръка обувки и чорапи.

— Мога да се обърна — предложи той съвсем искрено, но трапчинките му се появиха и Виктория помисли, че немирното пламъче в очите му прилича много на това в очите на брат й Стюарт, когато му „щъква лудория“ в главата, както се изразяваше мисис Хатсън.

— Тогава обърнете се — нареди тя, като че говори на някой от братята си, — ако погледнете ще ви цапардосам с някой камък.

Филип повдигна вежди, но се обърна покорно и Виктория не го изпусна от очи, докато обу чорапите на дългите си слаби крака, закачи ги за украсените с панделки жартиери и бързо нахлузи обувките.

— Наистина ли би ме ударила с камък? — попита Филип, повече заинтригуван, отколкото уплашен.

— Разбира се — отговори Виктория, почувствала се много по-удобно сега, като беше възвърнала приличния си вид. — Вече можете да се обърнете.

— Възхитен съм — каза той и тя пак се изчерви от очарованието на погледа му. — Кажете — продължи той, — вие да не сте братовчедката на Лавиния, за която тя каза, че е „просто невъзможна“?

Виктория се засмя и реши, че харесва този мъж. Имаше лека ирония в гласа му, когато говореше за Лавиния и това й доставяше удоволствие. Постъпи много любезно, като й оправи роклята.

— Предполагам, че съм невъзможна за Лавиния. Ние нямаме нищо общо с нея.

— Забелязах го вече — внимателно отговори Филип, опитвайки се да си припомни какво казаха Лавиния и Роземунд за Виктория Ларкин. „Бедна, като църковна мишка… благотворителен жест на майка ми… преследвачка на съпруг, от най-опасните…“ Наистина ли е такава? — чудеше се Филип. Изглеждаше искрена, като дете. Но беше трудно да си представи, че с това лице и фигура е възможно да бъде абсолютно невинна. Цялото й държание беше показ на остро контрастиращи невинност и сексуалност — нежните скули, които мамеха с цвета на узряла праскова, екзотично наклонените зелени очи под гладки кафяви вежди, сочните гърди над тънката талия. Тя изглеждаше ефирна, като горска нимфа, но в същото време бе съблазнителна и земна, като езическа богиня.

— Ще се върнем ли заедно? — попита Виктория с разтуптяно сърце. Чувстваше се игрива, като жребче и в същото време несръчна и нетърпелива да се върне в уединението на стаята си.

— Ако желаете — отвърна тихо Филип и звукът на гласа му й подейства като музика.

Той вървеше след нея по пътеката и се засмя, когато тя спря, за да откачи шапката от клона, където беше я закачила по-рано.

— Глупави неща — забеляза тя, кисело поглеждайки широкополата, украсена с панделки шапка, преди да я постави под смешен ъгъл на главата си.

— Намирам я шармантна — искрено отговори Филип. — И ако държите на правилата за коректно поведение, то е de rigueur.

— Предполагам това значи едно от правилата — тъжно каза Виктория. — Никога през живота си не съм чувала толкова много глупави правила.

— Наистина е жалко, че трябва да закривате красивата си коса — каза Филип и тя го погледна, подозирайки че флиртува.

Те вървяха мълчаливо до живия плет, който отделяше парка на Харингтънови от гората. Всеки от тях мислеше за другия. Виктория почти обезумяла от безпокойство, че е замаяна от опияняващия ефект, който Филип имаше върху нея и се опитваше да забрави усещането от допира на пръстите му по голата кожа на гърба си.

Той се чудеше какво всъщност беше това буйно момиче — дали изчервяваща се млада девственица, чийто очи обещаваха повече, отколкото можеше да даде, или както се изрази Лавиния „опитна авантюристка“, нетърпелива де си хване богат съпруг.

— Вие добър приятел ли сте на Лавиния? — неочаквано попита тя.

Виктория не подозираше колко е открита, че очите й са изпълнени с копнежа на неочаквано събуденото желание, изписано ясно на лицето й.

На Филип му се искаше да следва чувствата си към тази омайваща братовчедка на Лавиния, но беше толкова близко до реализация на целите си, че не искаше да рискува и да обиди високомерната мис Харингтън.

— Дали съм добър приятел на Лавиния? — повтори той въпроса и гласът му прозвуча горчиво и хладно. Най-добре ще бъде да не поощрявам тази малка зеленоока чародейка, реши той. По-добре да приключим с тази малка авантюра, преди да е станало късно. — Не още, но се надявам да й стана скоро. Мис Харингтън е… много красива, не сте ли съгласна? — Гласът му прозвуча студено и подигравателно. Виктория не знаеше, че всъщност той се подиграваше със себе си.

Тя не беше достатъчно опитна, за да скрие разочарованието и срама, които изпита и той се изненада от болката, която сам почувства, от всичко изписано върху лицето й. Но беше по-добре да я нарани в началото и да спре да я поощрява.

— Горе главата! — Думите му прозвучаха безчувствени, дори за самия него. — В края на краищата, не съм единственият титулуван джентълмен в къщата, който можеш да подмамиш. И съм сигурен, че всеки от тях би се зарадвал като мен на красивите ти бедра.

Очакваше да заплаче или да избяга от обидата, но не бе допускал, че ще го удари.

Виктория го удари с изненадваща сила, опакото на ръката й изпука при удара, от който залитна и ухото му писна.

Тя се тресеше от бяс и болка и от ужаса на постъпката си.

— Проклет, глупав сноб — изсъска тя, надявайки се гласът й да звучи толкова жестоко, колкото й неговият. — Ти си суетен и арогантен като Лавиния, а вероятно си и толкова глупав. Пожелавам ти да си щастлив с нея. Заслужаваш си я.

Докато успее да се осъзнае, а след това и да откачи дантеления маншет от живия плет, където се бе закачил при политането му, Виктория бе отминала далече напред и къдриците й подскачаха по гърба.

— Браво, мадмоазел — каза гласно той, търкайки удареното място, защото в думите й имаше повече истина, отколкото тя би могла да предположи.

Глава пета

Когато слязоха за вечеря, Лавиния беше абсолютен образец на модерна млада дама. Облечена бе в рокля от тъмнорозов брокат, златистите й къдрици бяха силно напудрени и падаха като водопад върху едното рамо. На врата й искреше колие от рубини и перли, а прическата й бе декорирана с тъмночервени рози.

Филип бе поставен между Лавиния и тъмнокосата Роземунд, която му пращаше упрекващи погледи изпод гъстите мигли. Лорд Сесил, напращял с червени бузи, изглеждаше отегчен, но държеше под око всичко, което ставаше на масата и в същото време даваше под масата хапки на любимото си куче. От другия край лейди Абигейл му пращаше предупредителни знаци. Феъфилд и Хари бяха настанени срещу Филип. Между тях имаше празен стол, вероятно предвиден за отсъстващата мис Ларкин.

— Много лошо сте се ударили — обади се лорд Сесил, взирайки се във Филип. — Как е станало?

Филип се усмихна с усилие.

— Много глупаво, бих казал. Разглеждах конюшните ви и съм се приближил твърде близко до една от кобилите ви.

На графа това се стори много забавно.

— Кобилата ви е надхитрила, така ли? Коя беше?

— Не бих могъл да ви кажа — внимателно отговори Филип.

— Добре, каква на цвят? — продължи с разпита си лорд Сесил, не обръщайки внимание на неудобството на госта.

Лорд Сесил се разсмя с удоволствие.

— Значи направила го е Флайинг Данса. Боже мой, каква кобила! Много нервна, трудна за обуздаване. Разбира се, мис Ларкин добре се оправя с нея. Това е момиче, което може да се справи с всеки кон. — Той отново се засмя и се взря, за да разгледа по-добре подутината. — Не можете да респектирате енергичните английски кобили, така ли?

— Папа, стига толкова — остро каза Лавиния. — Ти притесняваш монсиньор Ст. Себастиан. Трябва да му се извиним, не да го дразним. Това животно е могло опасно да го нарани.

На Филип страшно му се искаше някой да смени темата.

— Нима нищо, не се тревожете, мадмоазел.

— Животно, разбира се — изропта графът. — Никакво чувство към конете няма нашата Лавиния. Не е като мис Ларкин. Впрочем — добави той, поглеждайки остро дъщеря си, — къде е мис Ларкин, Лавиния?

Розовите устни на Лавиния увиснаха и тя нервно запипа колието около врата си, преди да отговори.

— Мислех, че мис Ларкин ще се чувства по-удобно в стаята си, папа.

Лейди Абигейл въздъхна.

— О, Лавиния, скъпа, не мислиш ли, че трябва да слезе и да се запознае с всички млади хора тук.

Очите на Лавиния потъмняха, независимо, че гласът й бе престорено безгрижен.

— Защо, през ум не ми е минало. Толкова е странна, горкото същество. Аз й предложих да вечеря в стаята си и тя изглеждаше доволна от предложението ми.

— Бог ми е свидетел и аз съм на това мнение — промърмори Хари под носа си. — Едва ли ще е приятно някаква провинциалистка да бръмчи наоколо.

Роземунд скри усмивката си зад дебелата ленена салфетка.

— Горката Лави — пошушна тя в ухото на Филип. — Чувам, че братовчедка й е съвсем неподходяща за тук.

Сесил Харингтън погледна строго дъщеря си.

— Ако мис Ларкин предпочита да си остане в стаята, бих искал да го чуя от нейните уста. — Той се обърна нетърпеливо към батлера си, които се въртеше наоколо, не изпускайки от очи лакеите. — Холиуел, изпрати да повикат мис Ларкин, моля те.

Раздразнението на Лавиния не убегна на никой от присъстващите и когато след няколко минути Виктория влезе, стана очевидно, че Лавиния гледа на всички жени, като на потенциални съпернички и изпитва остра ревност.

Виктория с нищо не напомняше определението „странна и неподходяща“ дървенячка, от която Лавиния да се срамува. Тя влезе в голямата стая със свенливата, деликатна грация на кошута. Роклята й бе от семпъл бял лен, обточена със светлозелен ширит, нежните й рамене и закръглени гърди се показваха от облото деколте. Косата й бе вдигната нагоре, пристегната с широка светлозелена панделка и падаше свободно на гърба.

Тя се поколеба за момент на входа, от двете страни на който бяха поставени две мраморни нимфи и Филип не успя да се възпре и повдигна вежди, когато нервният й поглед срещна неговият.

Всички присъстващи джентълмени се изправиха.

— Влизай, влизай, скъпа. — Лорд Сесил звучеше щастливо. — Никой няма да те ухапе.

— Каква великолепна идея — прошепна Хари Уинстън на Феъфилд. Те останаха прави докато батлера настани Виктория да седне между тях. Хари се усмихна цинично на Лавиния със светнало от удоволствие лице.

— Това значи е загадъчната мис Ларкин — отбеляза той, усмихвайки се на Виктория. — Скъпа моя, къде ви криеха до сега? — Той обърна глава към Лавиния с разбиращ поглед. — И защо?

Лейди Абигейл набързо ги представи и Виктория въздъхна облекчено, когато маркиз Ст. Себастиан леко се поклони, без да показва, че се познават. Хареса младия граф Феъфилд, който, както каза Мери беше със златисторуси коси, високо чело и нежни кафяви очи. Малко по-несигурна се чувстваше със сър Хари Уинстън, чието пухкаво лице сякаш се наслаждаваше на някаква дяволия, държеше се екстравагантно и престорено маниерничеше. Мис Бюмонт я наблюдаваше с лукаво, заинтригувано изражение, а колкото до монсиньор Ст. Себастиан, ами тя просто нямаше да се интересува от него.

Виктория се опита да се съсредоточи върху чудесно приготвения фазан в бял сос, но през цялото време чувстваше присъствието на синеокия мъж срещу себе си и следеше движението на елегантните му ръце в чинията. Тъмният смарагд блещукаше на светлината на свещниците.

— Харесва ли ви провинцията, мис Ларкин? — попита младия граф.

Виктория се усмихна на Феъфилд, независимо, че имаше титла, той изглеждаше не по-голям от нея и Джеймс.

— Старая се — отговори искрено Виктория. — Въпреки, че ми е трудно да мисля за имението, като за „провинция“, сър.

— Срамота, мис Ларкин — възмути се Хари Уинстън от другата й страна. — Не знаете ли, че е отнело десет години и истинска армия архитекти, земемери, за да се получи тази провинциална атмосфера, на която сега всички се наслаждаваме.

Виктория се изчерви, несигурна дали я дразни или не.

— Много е красиво — побърза да го увери тя. — Исках да кажа, че е много по-елегантно от това, с което съм свикнала. Вижте, когато казвам „провинция“, аз имам предвид място с много овце, сър.

— Сър — повтори Хари, звучейки уплашено. — Карате ме да се чувствам стар, мис Ларкин, аз още нямам тридесет. Съвсем ще си разваля почивката, ако чувам този приятен глас да ме нарича сър. Приятелите ми ме наричат Хари или Рутледж, както е фамилната ми титла. Не бихте ли правили същото?

— Разбира се, щом искате — каза тя, усмихвайки се весело накрая.

— Наистина, Хари — укори го Лавиния. — Караш горката мис Ларкин да се чувства съвсем неудобно, като се държиш толкова фамилиарно. Вие току-що сте се запознали.

— Глупости — възрази Хари. — Тук е провинция и аз нямам намерение да се държа официално.

— Не позволявайте на Рутледж да ви шокира — посъветва я любезно Феъфилд. — Той обича така да се шегува.

— Изобщо не се шегувам — не желая да ме наричат сър, когато съм на почивка, особено пък такова красиво момиче. Вижте — тя се изчервява!

Виктория се изчерви още повече и Лавиния я погледна сърдито отсреща. Тя обърна сложната си прическа към елегантния маркиз и се ядоса още повече, като видя, че той също е приковал поглед в невъзможната й братовчедка.

— И какво бихте искали да правите, мис Ларкин, в провинцията, която не е като провинция? — попита Хари, разделяйки вниманието си между фазана и червенокосата красавица до него.

— Да яздя, да чета или просто да обикалям из околността.

— Аз също обичам да чета — срамежливо й призна Феъфилд.

— Аз не — оповести Хари, развявайки салфетката си. — Значи остават язденето и обикалянето из околността. Какво предпочитате да правите утре, мис Ларкин?

— Мисля, че вече достатъчно се разхождах и за известно време ще оставя разходките — отговори Виктория, неспособна да устои на изкушението и погледна Филип. — Защото човек никога не знае, кога ще налети на неподходящ човек. Мисля, че ще бъде чудесно да пояздим. Ако, разбира се, сър Джонатан се съгласи да ни придружи — добави тя, дарявайки Феъфилд с блестяща усмивка.

— С най-голямо удоволствие — отговори Феъфилд. — Някой друг ще дойде ли с нас? Роземунд? Лави? Ами вие Филип? На вас язди ли ви се?

— Мисля не — отговори с леден глас Лавиния. — Роз е още изморена от пътуването, а аз имам да правя куп неща за бала. Остават само две седмици дотогава, а аз държа всичко да бъде безупречно. Филип обеща да прекара сутринта с нас в розариума, докато още не е станало горещо.

— С най-голямо удоволствие — каза Филип, усмихвайки се на Лавиния, независимо, че идеята да поязди много го привличаше.

Виктория почувства едновременно облекчение и разочарование. Мислеше, колко ли красив изглежда Филип на кон с развети от вятъра коси. Тя не преставаше да се пита, защо ли държанието му се смени толкова бързо? В един момент се смееше и разговаряше с нея, като с приятел и след това изведнъж при споменаването на името на Лавиния, стана сериозен и нелюбезен.

Тя погледна към него и срещна прикования му в нея поглед, за момент помисли, че там се мерна копнеж, но когато погледите им се срещнаха Филип просто вдигна арогантно вежди и се обърна към Лавиния.

Засрамена, тя се обърна към помпозния, но ласкателен Хари Уинстън, бъдещия херцог Рутледж и към любезния граф Феъфилд, а когато дългата вечеря свърши, тя се извини и се оттегли в стаята си.

— Каква красота! — възкликна Хари, когато мис Ларкин се отдалечи достатъчно и не можеше да го чуе. — Виждали ли сте някога такава кожа? Грее, като току-що откъсната праскова. Ами косата й…

— Изглежда много сладка и неразглезена — прибави Феъфилд. — Наистина е много е красива.

— Предполагам — намеси се Лавиния, — че ви изглежда симпатична, само защото е различна. Хари, ти винаги се втурваш след ново лице. Аз я намирам за доста обикновена и никога не съм харесвала червени коси, а вие, монсиньор?

Филип откъсна погледа си от вратата, през която току-що бе минала Виктория.

— Всички големи поети и художници са предпочитали и увековечавали русите коси — увери той приятната си домакиня, но дори докато говореше в съзнанието му бяха разпилените червени къдрици, искрящи на слънцето, като водопад от пламъци.

— В кухнята се говори само за вас, мис — докладва й Мери със светнало от удоволствие кръгло лице. — Казват, че джентълмените не можели да откъснат очи от вас. Дейзи се оплака, че й било трудно тази вечер с мис Лавиния.

Виктория си намъкна нощницата, преди да отговори.

— Лавиния винаги си е била трудна. Освен това мисля, че монсиньор Ст. Себастиан я даряваше с цялото си внимание.

— Не говореха така в кухнята. И щом Дейзи казва, че Лавиния е ядосана, значи наистина е така. Тя е свикнала цялото внимание да е върху нея и за нея това е било голям шамар.

Виктория се засмя на това фигуративно описание.

— Добре, ако е така. Лавиния наистина си заслужава шамар — иронично коментира тя, докато се покачваше в леглото. — Няма да се преструвам, че не ми е приятно.

Виктория протегна дългото си тяло в луксозното пухкаво легло, мислейки си за думите на Мери. Значи Филип Ст. Себастиан я е наблюдавал все пак. Тази мисъл предизвика приятен трепет в душата й.

Очите на Мери светнаха от интерес, спря да събира хвърлените на пода фусти и погледна Виктория.

— Значи натам духа вятъра, така ли? Ами той наистина е красив, нищо че не е англичанин.

Виктория бързо седна в леглото.

— Нали е много красив, Мери? Чула ли си гласа му? Има невероятно красив глас, като музика е. Ами очите му? Това са най-красивите сини очи, които съм виждала…

— Загубена сте, мис — обяви Мери. — Няма съмнение в това.

— Права си — призна Виктория. — Боже, Мери, той не е някакъв селски хъшлак, а благородник и Лавиния му е хвърлила око. Това ще бъде краят.

Известно време Мери остана мълчалива, оправяше столовете, открехваше леко прозорците, прибираше книгите и разхвърляните листа по бюрото й.

— Моята сестра Мег казва — започна след кратка пауза Мери, — че най-сигурният начин да побъркаш някой мъж е, като го избягваш. Мъжете са големи особняци, няма две мнения по въпроса, изглежда никога не искат каквото им се предлага.

Виктория си спомни за тумбите момичета, които преследваха нейните братя и се съгласи, че има резон в тези думи.

— Ако бях на ваше място, мис — продължи Мери, — бих продължила да се държа, както тази вечер. Избягвайте го. Обръщайте внимание само на младите англичани и ще видите, че сам ще дойде, като кротко агънце да ви яде от ръката.

— Никога в живота си не съм виждала някой, който по-малко да прилича на кротко агънце — изсмя се Виктория на провокираната от думите й картина.

— Продължавайте да се смеете, щом искате, мис, но това са думи на сестра ми Мег, а тя се оправя много добре в живота. Ожени се за касапин и има къща с четири стаи и домашна помощница. Можеше да се ожени, за когото си поиска, защото знае как да си играе картите. Две години под ред беше Майска кралица — тържествено додаде Мери, като че това беше доказателство за превъзходството на познанията й.

— Представям си — каза с респект Виктория.

— На ваше място бих се замислила върху това. Сестра ми казва, че няма мъж, който да не можеш да хванеш, стига да знаеш как да си играеш играта. Представяте ли си как ще побеснее Лавиния.

Виктория почувства злорадо удоволствие.

— Хубаво би било — призна тя, — поне да ядосам Лавиния, ако не друго.

Мери се усмихна.

— Да, мис. Хубаво ще е. — Тя угаси свещите, като остави да свети само една. — Ще тръгвам, мис, освен ако не ви липсва още нещо.

— Липсва ми ум, ето какво — каза Виктория закачливо. — Дори мисълта да гоня благородник е достатъчно абсурдна. Да не говорим за това, че той се интересува само от братовчедка ми и че аз изобщо не съществувам за него.

— Не така говорят очите му — упорстваше Мери. — Помислете за това, което ви говорих, мис.

— Колкото до това, ще го направя.

Виктория наистина се замисли дали има нещо вярно в това, което Мери казваше? Щеше да е забавно, ако успее да го предизвика и след това да си вирне носа. Нямаше какво да губи, ако от утре започне да го избягва.

Тя се мяташе и въртеше в леглото, мислейки за всичко, което й се случи днес. Часовникът на полицата удари единадесет преди сънят да я надвие.

Виктория намери малко покой през нощта. Сънищата й бяха ярки и приятни, такива каквито не познаваше до сега. В тях маркиз Ст. Себастиан бе застанал в потока до нея и течението я тласкаше към него, очите му блестяха и елегантните му пръсти галеха лицето й.

На другата сутрин се събуди още в ранните часове, стаята беше прохладна и сива, защото едва се развиделяваше, беше потна и сърцето й тупкаше неспокойно от настъпилите промените в живота й.

През последвалите две седмици, докато лейди Абигейл и Лавиния бяха концентрирали обединени усилия в подготовката на предстоящия бал, Виктория бе концентрирала усилията си в усвояване изкуството да бъде очарователна.

Всяка сутрин се оставяше на безмилостните ръце на Мери и се въоръжаваше със съветите от втора ръка на сестра й Мег (отнасящи се до въздействието върху мъжките мозъци), след което тръгваше да омайва Хари Уинстън и Джонатан Леста, игнорирайки по всякакъв начин монсиньор Ст. Себастиан.

За най-голямо свое удоволствие успехите надминаха очакванията й.

Независимо от разликата в положението им, Виктория откри, че те не се различаваха много от нейните братята и с радост прекарваха времето с очарователната си нова позната, която се смееше съвсем искрено на шегите им и можеше да язди дълго и умело, като мъж, без да я е грижа дали си е изцапала роклята или развалила прическата.

— Ако не разбирате за какво говорят, питайте ги — казваше й Мери. — Колкото повече въпроси толкова по-добре. Това кара дори глупаците да се чувстват умни. И се смейте много — мъжете не обичат нацупени момичета. И не ги търсите — оставете те да ви търсят. Мъжете се литват след момичета, които не им обръщат внимание.

— Това е най-глупавото нещо, което съм чувала, но пък без съмнение, такова поведение имаше резултати.

Скоро двамата джентълмени бяха почти влюбени в нея. Беше им много приятно да са с такова неразглезено, красиво момиче.

Независимо, че Виктория не знаеше, усилията й не бяха останали незабелязани от красивия, резервиран монсиньор Ст. Себастиан.

Филип чувстваше, че го дразни неразделната им компания, която лудееше във и вън от къщата и весел смях ги спохождаше навсякъде. В същото време той трябваше да се задоволява с не много веселата компания на мис Харингтън, която с всеки изминат ден ставаше все по-кисела, като виждаше, че предишният й обожател постоянно е с Виктория и с не по-малко киселата мис Бюмонт, която пък се ядосваше, че единодушно пренебрегват чара й.

Той си повтаряше, че мис Ларкин е авантюристка, която бе последвала съвета му и бе потърсила по-благодатна почва за целите си. Но с всеки изминат ден се хващаше все по-често, че наблюдава с копнеж червенокосото момиче, което се забавляваше приятно и изглежда бе забравила за съществуванието му.

Виждаше я, където и да отиде — в библиотеката с Феъфилд, наведени над томче сонети, червените й къдрици почти докосващи неговите златисторуси — в големия хол, усмихваща се на Хари, докато той й показва стъпките на най-модерния танц, притиснал я здраво в прегръдката си и носещи се във вихрен танц по белите и черни мраморни плочи на пода — в розариума, хванати за ръце и забавляващи се с разкази за живота в Лондон.

— Чухте ли как се наричат? — попита го Лавиния една сутрин на закуска. — Ужасният Триумвират. Какво мислите, че искат да кажат с това?

— Нямам представа — отговори искрено Филип, пожелавайки си омайната мис Ларкин да си замине, за да си възвърне спокойствието или Лавиния да спре да го занимава с братовчедка си.

— Какво те интересува? — отсече Роземунд. — Искрено казано, Лавиния, Хари и Джонатан се държат като обезумели деца. Ако не беше бала, веднага бих си тръгнала. Тук ще се пръсна от скука.

Филип погледна намръщените им лица и му се прииска да може и той да се държи като дете, извини се и тръгна към библиотеката, за да се отърве от компанията на двете приятелки.

От всички помещения в къщата най’ му харесваше библиотеката. Филип харесваше тъмното лъскаво дърво и светлата кожена тапицерия на столовете, високите масивни прозорци с тежки завеси, гледащи към градината с рози. Полици с книги, грижливо подвързани с благоуханна блестяща кожа, покриваха всички стени.

Той горчиво си помисли за библиотеката в неговия замък, за гниещата дървения, за някога безценните книги, плесенясващи сега по полиците. Колко далеч беше замъкът му от това слънчево място, където всички бяха обградени с богатство и лукс и безгрижно се забавляваха.

— Чудех се къде сте, монсиньор. Какво правите в това мрачно място?

Лавиния влезе в стаята, бледорозовата й сутрешна рокля едва докосваше блестящия под, тя внимателно седна до един от прозорците, където слънцето докосваше русата й коса.

— Наистина ли го намирате мрачно? — попита Филип, гледайки блестящия под, скъпите картини, импозантния бюст на Сократ върху масата от черешово дърво. — Аз я намирам за особено приятна.

Лавиния се засмя със сребърния си смях.

— Предполагам, за който обича да чете, стаята наистина е приятна. Но вероятно не може да се сравнява със стаите във Версай.

— Разбира се — съгласи се Филип, въпреки че темата бързо го уморяваше. Лавиния бе живяла в двореца на Крал Джордж и намираше живота там скучен и мечтаеше да живее на по-добро място.

— Най-голямата ми мечта е — каза поверително Лавиния, — един ден да видя Версай, но се страхувам, че няма да се сбъдне.

Филип се хвана на въдицата и се приближи, взе студените й пръсти в ръцете си.

— Може би мечтата ви не е неизпълнима, мадмоазел — отговори й той с тих глас.

Лавиния се усмихна.

— Ще се моля да сте прав, монсиньор. Ще ме удостоите ли с честта да ме наричате с малкото ми име?

Филип се наведе и целуна ръката й.

— Честа ще бъде моя… Лавиния.

Тя потупа мястото до себе си.

— Седнете до мен и моля разкажете повече за себе си. Вашият замък голям ли е? Далеч ли е от Париж и… — Тя спря отведнъж, веждите й се събраха, тя се взираше долу към градината. — Какво, за бога, прави Хари там?

Филип проследи погълнатият й поглед. По средата на огряната от слънцето градина с рози имаше фонтан с италианска мраморна скулптура по средата, квинтет от херувими лудуваха под искрящите струи. На ръба на фонтана стоеше Хари Уинстън, без перука, собствената му огряна от слънцето коса доста разбъркана, той се беше навел и прилежно си навиваше крачолите на бричовете над пълничките бели колене и изглежда се готвеше да нагазва във водата.

Лавиния зяпна от учудване, а Филип вдигна скептично вежди.

Сър Хари влезе във водата, изписка от студените пръски на фонтана, които неприятно го мокреха.

Лавиния бутна прозореца.

— Хари — извика силно тя. — Какво мислиш, че правиш?

Хари ги видя и на широкото му лицето се изписа явно притеснение.

— Перуките ми — извика той, гласът му глъхнеше от шума на падащата вода.

— Какво казва той — попита озадачена Лавиния.

— Нещо за перуките си, мисля. — И тогава започна да се смее. — Погледни внимателно фонтана — каза той.

При по-внимателен оглед можеше да се види, че всеки мраморен херувим носи по една от любимите бели перуки на Хари.

— Кой би могъл да направи такова нещо и защо? — възмутено викна Лавиния. — Горкият Хари, той ще се намокри.

Хари се катереше тромаво по мраморните херувими, обръщаше лицето, за да се пази от струите и се опитваше да смъкне перуките. Филип се опитваше да остане сериозен.

— Ето там са престъпниците — каза той, сочейки с пръст.

Виктория и Феъфилд излизаха от завоя с почервенели от смях лица.

— Боже, Хари — извика Виктория, — тука ли си решил да се къпеш? Толкова ли си се разгорещил?

Въздържаният обикновено граф Феъфилд също се смееше, като гледаше приятеля си, коприненото му сако и фина дантела изпоцапани и увиснали. Бе кацнал по средата на фонтана и приличаше на пораснал херувим.

Хари изхвърли една по една перуките си на тревата и след това излезе от фонтана. Един от градинарите, който караше количка с клонки от току-що подкастрени рози спря и шокиран се загледа в бъдещия херцог Рутледж, който ту потичваше, ту подскачаше с нежните си бели крака.

Виктория се тресеше от смях. Възмутената Лавиния тресна ядосано прозореца и стресна Филип, който с интерес наблюдаваше сцената.

— Това момиче — ядосваше се Лавиния, — отиде твърде далеч.

Филип бързо си смени физиономията и каза сериозно.

— Изглежда като безобидна шега и Хари явно няма нищо против.

Лавиния нетърпеливо се отдалечи от прозореца.

— Разбира се, че няма. Те с Джонатан също се държат глупаво. Тя ги е омагьосала. Мис Ларкин не би трябвало да е тук. Нейното присъствие ме обижда.

— Защо? — полюбопитства Филип.

— Вероятно е неделикатно от моя страна да го кажа, но тя е изпратена тук за наказание, защото е извършила нещо неморално. Представяш ли си?

— Да, мога да си представя — честно отговори Филип, защото той наистина си представяше как Мис Ларкин прави много неморални неща.

— Ето вижте какво прави сега — назидателно каза Лавиния, — прилага триковете си на Хари и Джонатан. Много е добра в тези неща тази селска кокошчица.

Филип се чудеше, каква ли е неморалната постъпка на мис Ларкин, за да предизвика презрението на Лавиния. Смехът на Виктория продължаваше да се чува отвън и Филип с интерес наблюдаваше как Хари я тегли към фонтана, без да обръща внимание на извиненията и молбите й. Чу се вик на триумф от устата на Хари и писък от устата на Виктория и тя с плясък падна във водата.

— Погледни я — продължаваше да се възмущава Лавиния.

Филип и без това наблюдаваше развитието на събитието. Виктория се мъчеше да се изправи на крака, намокрената й коса висеше надолу. Мократа й памучна рокля бе залепнала по тялото и разкриваше в детайли сочните заоблени гърди, нежните извивки на талията и бедрата й. Тя изглежда не осъзнаваше, че представлява доста съблазнителна гледка.

— Тази безсрамница! — злобееше Лавиния. — Извинете ме, монсиньор, търпях твърде дълго. Трябва да говоря незабавно с мама.

Филип й се поклони и Лавиния излезе от стаята. Той излезе във фоайето на къщата. Кръвта му се вълнуваше. Лавиния беше права, мис Ларкин беше безсрамница и при това лукава, да си показва така явно тялото на този Хари. Помисли, дали двамата не спяха вече заедно. Всъщност, какво го е грижа.

Виктория дръпна мократа си коса от очите и протегна ръка към Хари.

— Моля те, помогни ми да изляза — строго каза тя.

— Само ако кажеш: „Хари, съжалявам, че ти съсипах прекрасните перуки“.

Виктория се постара да си придаде разкаяна физиономия и нескопосано повтори думите на Хари. След това си подаде хрисимо ръката.

— Добре, ще ти помогна — каза Хари, като помисли малко и строго погледна Феъфилд, който не преставаше да се залива от смях. Той хвана подадената й ръка. — Но предупреждавам те, Вик, ако само…

Пръстите й здраво хванаха китката му и с учудваща сила тя го прибра при себе си.

Джонатан си умираше от удоволствие при тази гледка. Виктория сръчно прескочи и се затича към къщата, подгизналата й пола оставяше мокра диря нагоре по стълбата и верандата.

Останала без дъх и опитваща се да не се смее, тя бутна тежката врата и затопурка нагоре към стаята си, като поглеждаше през рамо да види дали Хари не я следва.

В коридора на втория етаж, тя рязко взе завоя към стаята си и за най-голям ужас се сблъска в маркиз Ст. Себастиан.

От сблъсъка дъхът й секна и щеше да падне, ако Филип не беше я хванал здраво през талията. Тя го погледна с такива широко отворени ужасени очи, че той се усмихна на слисаната й физиономия.

— Скъпа мис Ларкин, вие имате много шармантен навик да играете във вода.

Той не махна ръце от талията й. Виктория чувстваше топлината на ръцете му през мокрите дрехи и не отделяше очи от леката му усмивка.

— Много атрактивен навик — продължи бавно той. — Чудя се дали знаете колко съблазнителна изглеждате в този си вид?

Виктория чувстваше, че губи гласа си, пулса й препускаше и тя се опита да се дръпне, но маркиза я притисна по-силно. Тя почувства, че тялото й се притиска към неговото, като в съня.

Тя вдигна очи към лицето му с намерение да му каже нещо остро, но срещайки погледа на гладните му блестящи очи, приковани на лицето й, сърцето й заби лудо.

Филип гледаше очарован, как една капка се търколи по пламналото й лице и падна върху полуоткритите гърди. Той повдигна пръст и проследи пътя й по кадифената кожа.

— Моля — прошепна Виктория и леко дрезгавия й глас трепна. — Извинете, монсиньор, искам да си отида в стаята. Моля.

— Да си отидете в стаята, мис Ларкин? — бавно повтори той. — Каква превъзходна идея. Независимо, че много бих искал да чуя вашето „моля“.

Ръцете му бавно се движеха нагоре по мокрото й тяло, тя чувстваше топлината им през роклята. Виктория си пое въздух, когато спряха малко под гърдите й. Тя го погледна, замаяна и очарована от силата на сините му очи, от волевата му брадичка, от чистата линия на устните му, от начина по който светлината играеше по черните му коси. Бе шокирана и в същото време опиянена от топлината му, която се разнасяше по цялото й тяло.

— Моля — шепнеше, без да мисли тя и Филип й се усмихна топло. Очите му бяха приковани върху устните й, върху нежната, съвършена форма и наситения им розов цвят и без да мисли той се наведе и ги покри със своите.

Виктория мислеше, че ще припадне от нежността и топлината на тази целувка и за момент се отдаде на невероятното усещане от устните му и никаква мисъл не наруши богатото усещане.

Тя отвори очи едва когато устните му оставиха нейните и осъзна с ужас какво е направила, като видя подигравателна усмивка да играе на лицето му.

— Моля за какво, мис Ларкин? — повтори той с нежен глас. — Ако искате още, ще бъда щастлив да ви услужа. Казвате „моля“ толкова сладко — бих искал да ме помолите още малко.

Срам и гняв предизвикаха жестоките му думи и тя го бутна с всички сили, отстъпвайки назад към хола. Тя се огледа уплашено наоколо, за да се увери, че никой не е видял тази срамна сцена.

— Проклет грубиян — изсъска тя, бършейки фанатично устните си с трепереща ръка. — Само да си посмял да ме пипнеш вече. Ако имах пушка щях да гръмна арогантната ти глава.

Маркизът изглежда се забавляваше от гнева й.

— Наистина ли, котенце?

— И още как — закани се тя.

— Дори сега, след като отвори хубавата си уста за мен и се притискаше толкова пламенно? — попита той и на лицето му се показаха трапчинките.

— Ще го направя, а след това ще разкажа на братята си и те ще те убият.

Филип се засмя.

— И те ще ме убият, след като си ме гръмнала, така ли? Каква фамилия… много страстна, котенце.

Виктория изрече всички неприлични думи, за които се сети и избяга.

— Възхитително изглеждаш, когато се ядосваш, скъпа — извика след нея Филип и остана загледан след нея, независимо, че не получи отговор на последните думи.

Странно беше чувството, което тя предизвикваше в него. Желаеше го, виждаше го по очите й, по лицето й, по всяка гънка на чувственото й тялото. Не помнеше жена да му е устоявала и се изненадваше колко много го интригуваше Виктория.

— До скоро виждане — прошепна той, — до скоро, Виктория.

— Сър?

Филип рязко се обърна и се намери срещу батлера Халиуел, чийто постоянно обезпокоени очи се мятаха от мокрия под към маркиза, който изглежда се беше облягал на нещо мокро и си говореше сам.

Филип изненадано повдигна вежди към загрижения мъж.

— Току-що си казвах, Холиуел, че стълбата е доста мокра — не мислите ли?

Батлерът въздъхна, когато елегантния французин се обърна и тръгна нехайно надолу.

— Да, сър, наистина е така — меко отговори той и тръгна да търси някой от прислугата, който да оправи тази бъркотия, преди лейди Абигейл да му е поискала обяснение, което той по никакъв начин не би могъл да измисли.

Глава шеста

Филип слезе по голямата стълба на къщата, сутрешното слънце блестеше през огромните прозорци и се рефлектираше от черно-белия мраморен под. Той спря на последното стъпало, за да даде възможност да минат двама градинари, които носеха цветя.

Балът на Лавиния бе тази вечер и това беше вечерта, когато щеше да поиска ръката й. Идеята предизвика чувство на празнота в него.

Отегчен и равнодушен той обикаляше стаите на огромната къща, чудейки се къде ли са отишли всички. Нямаше следа от Лавиния или от който и да е. Виждаше се само сновящата напред-назад прислуга, разнасяща сребърни прибори и купища ленени покривки. Той направи знак на минаващ лакей и попита за домакините.

— Мис Лавиния и мис Бюмонт са с благородната лейди, оглеждат нещата за вечерта, сър. Лорд Сесил е на лов с приятели.

— Ами останалите? — попита Филип. — Те къде са?

Младият лакей весело се засмя.

— Сър Джонатан, сър Хари и мис Виктория? Те току-що отидоха към конюшните. Ужасният Триумвират, така наричат себе си.

Усмихнатият млад мъж направи съобщението, сякаш то бе голямо остроумие и Филип се подразни.

— Чух за това — каза кратко той, поглеждайки неодобрително лакея.

Няма да е лошо да поязди. Ще бъде като сбогуване със свободата преди сгодяването си за Лавиния. В главата му изникна неканена мисъл, че ще е забавно да прекара деня с омайната мис Ларкин и да види как тя ще се справи с присъствието му, дали се сърдеше още и ако се сърдеше как ще го обясни на Феъфилд и Хари?

Филип се усмихна с перверзно задоволство при тази мисъл и забърза през още мокрите от росата зелените площи.

Хари и Джонатан бяха вече яхнали конете си, когато той пристигна и се изненадаха.

— Погледни, Джонатан — викна Хари. — Изгубеният ни приятел от Лондон. Мислиш ли, че Лавиния го е освободила днес?

Филип се опита да не обръща внимание на коментара.

— Лавиния е много заета със соарето и едва ли ще забележи отсъствието ми. Да. Ще яздя с вас.

Хари му се усмихна изпод украсената с пера триъгълна шапка.

— Великолепно. Момче! — извика той на минаващ край тях коняр. — Доведи кон за маркиза, побързай.

След малко Виктория излезе в двора на конюшнята. Тя умело водеше тъмнокафявата си кобила, която се вдигаше на задните си крака. Виктория спря щом видя Филип, който се готвеше да яхне черен арабски кон.

Почувства, че се изчервява. Проклет да е! Какво правеше тук? Не може да има намерение да язди с тях. Не би го понесла, след като се бе държал така гадно с нея. Ето го, изглеждащ ужасно красив, усмихвайки й се арогантно.

— Виждаш ли, Виктория — викна Хари. — Триумвирата си има гостенин. За днес е успял да се откъсне от Лавиния.

Виктория пое дълбоко въздух, преди да отговори.

— Какъв късмет за нас — прозвуча безразлично гласът й. — Но сега ставаме четирима. А четирима едва ли могат да се наричат триумвират.

— Тогава да се прекръстим, — предложи Джонатан, усмихвайки й се с обожание в погледа. — Какво могат да бъдат четирима, Хари?

Хари се замисли.

— Злобната Четворка? Не… Отвратителната? Не, Виктория е много красива за такова име. Лекомислената, може би? И това не, твърде дълго бяхме лекомислени. Филип напоследък изглежда страшен, какво ще кажете за Ужасяващата Четворка? Не, игривата е по-добре, мисля. Да, така става.

— Тогава да остане Игривата Четворка — обяви Виктория, усмихвайки се на Хари, без да поглежда Филип, който беше направил отегчена физиономия. Конят играеше под нея и тя дръпна юздите.

— Филип — обърна се Джонатан невинно към него, — това не е ли кобилата, дето ти направи синьото на бузата?

Филип премести бавно поглед от игривата кобила нагоре към красивата фигура на Виктория и срещна зелените й очи.

— Да, наистина е тя — отговори с едва забележима ирония. — Точно тя е.

С удоволствие видя, как руменина плъзва по бузите й под деликатната воалетка на шапката й.

— Вероятно сте надценили познанията си за конете — дръзко забеляза Виктория. Тя насочи коня към алеята напред. — Да тръгваме, ако ще яздим — нареди тя.

— Казано като от уста на кралица — направи й комплимент Феъфилд, махайки паднал кичур от челото си. — Да я наричаме ли Титания? Тя е като кралица на феите.

Виктория се намръщи.

— Мисля, че се разбрахме да не се занасяме, Джонатан. Нека за днес бъдем Игривата Четворка. — Тя удари с петите кобилата и препусна.

Всички я гледаха с възхищение, грациозна и красива в черен костюм за езда, малка триъгълна шапка с воалетка, закрепена стабилно върху бухналите й червени къдрици. Изглеждаха, като едно същество с коня.

— По дяволите, толкова е красива — възхити се след нея Хари. Никой не помисли, че става въпрос за коня.

— Най-красивото майско цвете — изрази се поетично Феъфилд. — В сравнение с нея Лондонските госпожици изглеждат като… повлекани.

— Много ми се иска да мога да я взема със себе си за сезона — добави Хари с копнеж в гласа. — Тя ще постави на нокти обществото, толкова е естествена и забавна.

Филип го погледна остро.

— Предложихте ли й? Мисля, че момиче в положението на мис Ларкин ще бъде щастливо да ви стане метреса.

Още докато го изричаше, почувства ревност от такава вероятност.

И двамата го погледнаха шокирани.

— Скъпи, приятелю — каза възмутено Хари, — тя никога не би приела такова абсурдно предложение. Намеренията ми бяха съвсем порядъчни, исках да отседне при леля Агустина, а тя дори не се замисли. С нетърпение чакала да отиде в глупавата си ферма при безбройните си братя.

Филип се замисли върху това, докато яздеха бавно по сенчестата алея.

— Сигурен ли си, Уинстън? Може би тя очаква по-добро предложение?

Феъфилд го погледна възмутен и понечи да му отговори, но Хари го прекъсна.

— Да нямаш предвид, че иска да се ожени? Да си хване богат мъж? Бедни приятелю, прекарваш много време с Лавиния и Роземунд. Не, нашата Вик няма такова намерение, за голямо мое съжаление.

Филип погледна към дъното на алеята, където беше спряла Виктория, за да ги изчака.

— Хайде — подвикна тя нетърпеливо. — Размърдайте си мързеливите коне.

Този път и Филип се засмя.

Те яздиха надалеч сред природата, дишаха чистия въздух, спориха, смяха се и Филип се почувства отпуснат.

Виктория им изпя кръчмарска песен, в която се разказваше за един мъж, който се напил така здраво, че сбъркал коня с жена си. Всички се смяха.

Джонатан им издекламира поема за красотата на природата, Хари обърна очи към небето и изказа предпочитание към изпълнението на Виктория.

Към обяд навлязоха в открито пространство сред гората, където малки пеперуди летяха във високата трева и над гроздовете лилаво попадийно цвете с отворени петнисти чашки. Виктория хвърли шапката си на земята, легна до нея и обяви, че мястото е идеално за почивка.

— Много е топло за юни — коментира Хари, разполагайки се под едно дърво.

— Махни си глупавата шапка, щом ти е топло — посъветва го Виктория.

Хари я погледна ужасен.

— Скъпа моя, един джентълмен не би трябвало да язди без шапка.

— Колкото и да се поти, така ли? — попита Виктория. — Колко глупаво. Монсиньор маркиза не носи шапка. Той разумен ли е или просто не е джентълмен?

Тя бързо погледна Филип, който изглеждаше изненадан от закачката й. Той не носеше шапка и слънцето грееше в гъстите му черни коси.

Джонатан седна във високата трева до Виктория и извади бутилка вино от сакото си.

— Ето, Хари, дано ти помогне, остави и за останалите.

Филип седна срещу двамата, опирайки гърба си на дънера на стар дъб, откъдето се виждаше добре Виктория, изтегнала се, като дете на тревата. Тя се надигна и се опря на лакти, като преди това бутна шапката на Джонатан върху тревата.

— Ето и Джонатан стана разумен. Нямаш нищо против, нали Джонатан?

— Нямам против, Вик. Вземи и сърцето ми, ако искаш. — Феъфилд й се усмихна нежно и щастливо, думите му съвсем не бяха казани на шега.

— Не благодаря — отговори Виктория, — имам едно и то ми създава достатъчно грижи.

— Колко е жестока, нашата Цирцея — забеляза Хари, пийвайки си от бутилката.

— Цирцея! — прихна Виктория. — Не беше ли тя прелъстителката, която превръщала мъжете в прасета?

— При Хари това очевидно се сбъдва — посочи Феъфилд. — Той не само лочи като прасе, но и се капе като прасе, вижте му ризата.

Филип се разсмя с другите, когато Хари започна да ругае, поглеждайки капките червено вино върху снежнобялата риза.

— Камериерът ми ще се разсърди не на шега — протестира Хари протягайки бутилката към Феъфилд, който пийна доста преди да я предаде на Филип.

— Стига си се оплаквал, Хари — заповяда Виктория.

— Ако ни бяха приятни такива приказки щяхме да си поканим Лавиния. — Едва изрекъл последните думи, той започна да се извинява. — Ох, прости, Филип. Нямах намерение да съм груб. Не може човек да очаква всички момичета да са като Виктория.

Маркизът се засмя непринудено и щастливо и сърцето на Виктория трепна като криле на птица.

— Не — съгласи се нежно той, — не могат всички да са весели като мис Ларкин. За най-голямо съжаление.

Виктория обърна глава, смутена от тъжната нотка в гласа му. Днес беше съвсем различен, щастлив и внимателен, а не студен и арогантен, като тогава.

— Но не можете да я наричате мис Ларкин, Филип — каза Хари. — Това е първото правило на Ужасния Триумвират. Никакви титли и официални имена. Тук сме Хари, Джонатан и Виктория, ако предпочиташ наричай я Вик.

Филип пак се усмихна и отпи от бутилката. Усети виното в гърлото си хладно с дъх на лято и плодове. Всичко бе забравил на това спокойно и красиво място — Лавиния, замъкът, бързо свършващите пари. Той подаде бутилката на Виктория. Тя отказа.

— Не, благодаря. Предпочитам вода.

— Вода ти прилича… Виктория.

Страните й пламнаха, но Филип изглеждаше толкова любезен и весел, като че споделяше тяхна си тайна и тя му се усмихна.

Хари легна и се загледа в синия безкрай на небето.

— Какво небе! — извика щастливо той.

Беше хубав ден, помисли Виктория, оглеждайки пейзажа наоколо — зелени дървета покриваха нежно търкалящи се хълмове докъдето погледа ти стига, в далечината се виждаха острите върхове от кулите на черква, прашен път, виещ се през ливадите далеч напред, като хвърлена кафява панделка. Филип си свали сакото и започна да си навива ръкавите, след това се облегна удобно на дънера. Виктория гледаше здравите кафяви ръце и се мъчеше да не мисли за тях — обхванали талията й, притиснали я до себе си. Чудеше се какво го правеше толкова дяволски атрактивен. Може би косата, черна и гъста или начина по който падаше от панделката, с която беше привързана отзад на врата. Тя го гледаше очарована от формата на устните му и потръпна от нахлулия спомен. Погледна очите му, сини с гъсти мигли, видя че я гледа и се обърна.

— Защо се наричате Ужасният Триумвират? — изведнъж попита той, наклони се напред и опря ръце на колене.

Всички се спогледаха предпазливо.

— Защо… защото сме трима — предложи Джонатан.

Филип вдигна недоверчиво вежди.

— Това за триумвират ми е ясно. Но какво бихте могли да направите, за да се обявите за Ужасния?

— Да му кажем ли? — попита Хари, отваряйки лениво едното си око.

— Не, няма да казваме — твърдо каза Виктория, — защото Филип ще си каже, че сме… ужасни.

Филип помисли колко приятно звучи името му, произнесено от леко дрезгавия й приятен глас, за разлика от насечения правилен говор на Лавиния.

— Трябва да ми кажеш — каза й той, — или няма да танцувам с теб тази вечер.

Сърцето й прескочи при мисълта, че ще танцува притисната до него и за първи път помисли, че бала на Лавиния може да не е досаден, както си представяше.

— Разкажи Хари — капитулира тя.

Хари се изправи и важно се изкашля.

— Случи се на следващия ден след пристигането ни тук. Отидохме да пояздим и се отбихме да пийнем по чаша бира в „Три Краунс“…

— Някои пиха повече от една — погледна го с укор Виктория.

— Тихо Виктория, иначе и аз няма да танцувам с теб. Както и да е, пристигнахме там и един абсолютно отвратителен тип започна да ни досажда. Миришеше гадно и…

— Пияницата на града — прекъсна го Виктория, — и Етел ни разказа, че той…

— Коя е Етел, моля? — попита я Филип, усмихвайки се.

— Етел е жената на кръчмаря и тя ни каза, че този пияница ще гори в ада. Женен бил за почтена, много работлива жена. Изпил всичките й пари, започнал да я бие и после тя… тя умряла.

— Той я убил? — попита Филип ужасен.

— Всъщност не — призна Виктория. — Умряла от пневмония. Но след смъртта й намерил много пари скрити под дюшемето. Жена му ги скрила там от него, сега той изпивал парите и се надсмивал над покойницата.

— Много ми харесва начина, по който ви разказвам историята — обади се Хари, но Виктория продължи.

— Всички бяхме на мнение, че той е отвратителна крастава жаба. Когато вечерта се връщахме от езда, видяхме го заспал пиян до една ограда на пътя. Какво мислиш, е видял до себе си, когато се е събудил?

— Не мога да сетя — отговори Филип. — Кажи ми.

Очите й светеха.

— Паметникът на жена си. Изправен до него, като че сам е пристигнал от гробището.

Тримата приятели прихнаха като видяха каква физиономия направи Филип.

— И как успяхте да го направите? — попита той.

Виктория се засмя с дрезгавия си смях.

— Много лесно. Гробището се виждаше от мястото, на което бяхме и Хари каза, че се чуди как жена му не е станала от гроба, а ние решихме да…

— И така, ние взехме паметника и го донесохме — довърши Хари. — Всъщност паметникът беше много лек и…

— Не, не беше — възрази Виктория, удряйки го със снопче трева. — Паметникът беше много тежък.

— Мога да свидетелствам, че Виктория е права — каза Феъфилд. — Хари ти не участваше в носенето, само направляваше операцията. Всъщност аз и Виктория свършихме всичко.

Филип се опита да си ги представи — сериозния млад граф, арогантния бъдещ херцог и на вид ефирната млада девойка, мъкнещи паметник от гробището.

— Не мога да го повярвам, да отидете в гробище и да откраднете паметник — каза той клатейки глава. — Ами ако някой ви беше видял?

Хари направи обидена физиономия.

— Не го изкарвай толкова… толкова…

— Ужасно? — подсети го Филип.

— Ето виждаш ли? — каза му през смях Хари. — Ние наистина сме ужасни.

Хари изобщо не звучеше засрамен и Виктория се засмя.

— Странното е — призна Феъфилд, — колкото и глупаво и детинско да изглежда сега, когато го правехме ни се струваше, че е най-смешното нещо на света. Никога не бях правил такова нещо през живота си.

— Аз съм правила много такива неща — призна си Виктория с безсрамна усмивка. — Затова ме изпратиха тук. Братовчедката Абигейл трябваше да ме научи как се държи една лейди, а Лавиния да ми въздейства с примера си.

— Напълно са се провалили, слава богу — провъзгласи Хари, вдигайки във въздуха празната бутилка.

— Върви по дяволите, Хари — каза му добродушно Виктория. — Тази вечер ще се държа толкова прилично, че всички ще паднат.

— Да не си посмяла дори да си го помислиш — умолително каза Филип. — Толкова скучна ще станеш, ако решиш да се държиш прилично.

Виктория мислеше, че никога не е прекарала така хубаво и се чудеше, защо иска да се връща у дома.

— Това е най-веселото ми лято — като ехо повтори мислите й Джонатан. — Никога не съм се смял толкова през живота си.

Хари се изправи на крака.

— Достатъчно се излежавахме. Не ти ли трябват часове, за да се приготвиш за бала, Вик?

— Откъде да зная? Никога не съм била на бал до сега и най-вероятно отново никога няма да отида.

Хари вдигна учудено вежди.

— Знаеш ли поне какво ще облечеш?

Виктория се изправи и започна да чисти полата си от трева.

— Нещо, което Лавиния не харесва вече, предполагам. Мери ще реши.

— Колко е доверчива — обърна се Хари към Филип и Джонатан. — Представяте ли си Лавиния да се довери камериерка да й избере рокля за бала.

Тримата мъже се засмяха. Тя видя, че Филип изглежда най-много се забавлява от разговора и сърцето й се сви. Вероятно ме сравнява с Лавиния и си мисли колко съм недодялана. И за момент, с цялото си сърце пожела да е самоуверена и елегантна лейди, прекарваща дните си в уроци и грижи за външността си.

Филип я сравняваше с братовчедка й, но по съвсем друг начин. Мислеше, колко е искрена и неразглезена и колко му е забавно в нейната компания и колко суетна е Лавиния. Тя непрекъснато му говореше за роклята, която ще облече на бала, за бижутата, които ще носи, за цветята с които ще украси салона и дали музикантите от Лондон ще дойдат навреме. Филип наблюдаваше как Виктория отвързва коня си, как му говори нежно с дрезгавия си глас, опряла страната си на муцуната му.

Хари и Джонатан яхнаха конете и заспориха кой от двата коня е по-добрия.

— Стига сте се дърлили — скара им се тя, — просто вижте кой пръв ще стигне моста.

— Съгласен — каза Феъфилд, двамата благородници препуснаха, вдигайки облаци прах по пътя.

Виктория погледна нервно към Филип, който се изправи и тръгна към нея. Днес й се струваше съвсем различен, без сако с открехната на врата риза и с разрошени от ездата коси, осезаемо чувстваше силата на мускулестото му тяло.

Тя набързо яхна кобилата, избягвайки втренчения му поглед, когато той вече беше застанал до нея.

— Моля те, Виктория — обърна се към нея той. — Почакай за момент.

Изненадана от нежния тон на гласа му, тя погледна надолу. Очите й се спряха на фино очертаното аристократично лице и той се усмихна в отговор на предпазливото й изражение.

— Дължа ти голямо извинение, мадмоазел — каза просто той. — Аз направих грешна преценка и съжалявам за това. Държах се много грубо и глупаво. Всъщност сте мила и свежа, като пролетта и аз не бих могъл да си спомня за по-добре прекаран ден в живота ми.

Той нежно докосна ръката й, смарагдовия пръстен заискря на слънцето. Допира й подейства омайващо, като прегръдката от предишния ден.

Филип я погледна открито и мило.

— Извинен ли съм?

Виктория потърси очите му и видя, че не лъжат. Погледна надолу към ръката, покрила нейната и се чудеше на чувството разляло се по тялото й от тази нежност.

— Разбира се, проклет глупак такъв — отговори тя, искрящият смях в гласа прикриваше нервността й. — Извинен си.

Той й се усмихна толкова чаровно и сияйно, че тя потръпна въпреки топлото слънце. Без да мисли вдигна ръка и пръстите й, сякаш по собствено желание, погалиха лицето му.

Филип се обърна и притисна устни в нежната длан.

За момент останаха неподвижни, чуваше се само жуженето на пчели и чуруликането на птички, очите им заключени едни в други.

Виктория се чудеше дали той чува биенето на сърцето й.

Филип стоеше обладан от желание, изписано ясно на лицето му, съзиращ чувствата си рефлектирани в открито й красиво лице.

Тя пое въздух и попита.

— Да тръгваме ли, монсиньор? — леко произнесе тя, опитвайки се да прикрие трепета на гласа си.

Филип тръгна към коня си.

— Както желаеш, сладка Виктория — отговори той и невинната ласка накара сърцето й отново да запрепуска в гърдите.

— Как бих искала да не ходя на бала тази вечер — изведнъж възкликна тя, опитвайки се да запълни неловкото мълчание. — Ще се чувствам отвратително.

Филип яхна с лекота коня й се засмя на недоволното й изражение.

— Искаш ли да ти кажа нещо? — попита той. — Под секрет, разбира се. Аз ще се чувствам по същия начин. Ненавиждам тези неща.

Виктория го дари с топла усмивка и те насочиха конете към прашния път. Яркото слънце и зелените поля изглеждаха по-ярки и красиви от всякога и тя с радост поемаше дъха на топлото лято.

— Хайде да се надпреварваме — предложи тя, поглеждайки пустия път пред тях, сръга коня с шпорите си и полетя напред.

Глава седма

— Почти сте готова, мис — обяви Мери, забождайки финалната фиба и отстъпвайки назад да огледа резултата от работата си. Тя се усмихна на Виктория, кръглото й лице сияеше от радост. — Готово, какво ще кажете?

— Трудно ми е да повярвам, че съм аз — призна Виктория, взирайки се в изражението си. Изобщо не приличаше на момичето, което се изтягаше на тревата преди обяд. От огледалото поглеждаше към нея чужд човек.

Мери се бе справила отлично със задачата. Беше й направила модна прическа, вдигната от челото коса събрана отзад и извита в блестящ водопад от къдрици над едното рамо.

Отхвърлената от Лавиния рокля беше мечта, изрязана дълбоко отпред и на раменете, стегнатата в талията рокля се спускаше отпред и отзад под линията на талията в остър ъгъл, ръкавите бяха стегнати в лактите и след това гарнирани с блестяща дантела набрана и падаща до китките.

Роклята бе от бяла коприна, лека като перушина и ефирна като дим, цялата с избродирани със златни конци рози и лозови листа. Полата й се движеше, като подгонен от вятъра облак, повдигната от осем тънки като паяжина фусти, които при вървене шумоляха като листа.

За първи път в живота си Виктория помисли, че е красива и пламна от вълнение, а очите й светеха от възхищение.

— Не приличам на себе си — повтори Виктория. — О, Мери, аз не съм вече, като ирландски сетер. Виж, като истинска лейди съм.

— Докато не си отворите устата, мис — съгласи се Мери с блеснали от задоволство очи. Тя се смееше, а Виктория танцуваше наоколо из стаята, наслаждавайки се на движенията на полата и на искрящата златна бродерия от светлината на свещниците.

— Вие сте като нашата малка Сали, перчеща се с новата си неделна рокля — скара й се Мери.

Виктория направи превзета физиономия в огледалото и каза:

— Сега приличам на Лавиния. — Видът на дълбокото деколте отново я изнерви. — О, Мери, много е дълбоко! Чувствам се като гола.

Мери въздъхна.

— О, мис, нека да не започваме отново. Това е бална рокля и те се правят точно така.

— Сигурна ли си? Много ме е страх, да не изглеждам глупаво. Особено в очите на Филип — добави тихо тя. После помисли, дали ще ме хареса Филип, като ме види.

Мери й подаде бяла кутийка вързана с жълта панделка.

— Предадоха го за вас, мис.

Виктория я грабна и нетърпеливо отвори бележката под панделката.

— „На най-скъпата ни приятелка в знак на уважение и с пожелание, първият бал да й донесе щастие“ — от Хари и Джонатан — извика Виктория. — Какво ли може да бъде, Мери?

— Не казвам — отговори превзето Мери, но Виктория беше отворила вече кутийката и хлъцна от удоволствие. Върху влажен мъх лежаха кремави рози, дантела и тясна златна панделка. Бяха омайващи и свежи, като криле на пеперуда и Виктория с удоволствие им се наслаждаваше. Вдигна украсената с панделки дреболия от кутийката и златните панделки леко се развяваха.

— Много е хубаво — възкликна Виктория. — Какво е това?

— За украса на прическата ви, мис — обясни Мери, — защото нямате бижута или пера. — Тя постави букетчето в косата й. — Ето така се поставя… и сигурно има още нещо, ако не го стъпчете.

Виктория вдигна кутийката и извади от там ветрило. Елементите му бяха от слонова кост с богата резба, свързани помежду с коприна, на която бяха нарисувани златни рози напръскани с брилянтчета, които блещукаха като утринна роса.

— О, боже, колко съм щастлива — извика тя. — Мери, няма да ходя на бала, ще си седя пред огледалото и ще си вея с това приказно ветрило.

Мери също се радваше, но насочваше Виктория към тоалетката, където започна да защипва букетчето и панделките отстрани на гъстите й къдрици, така че блестящите златни панделки да се смесят с водопада от къдрици.

— Радвам се, че нямам пера и бижута. Това е много по-красиво, нали, Мери?

Мери подръпна букетчето, за да пробва дали е добре прикрепено.

— Така, готово и ако внимавате какво говорите, никой не би помислил, че не сте принцеса. Трябва да тръгвате, мис, и не забравяйте, че сте по-хубава от която и да е лейди долу.

Виктория прегърна силно Мери.

— Какво щях да правя без теб Мери? Ти си най-добрата приятелка, която съм имала до сега, сърцето ми се къса, като си помисля, че трябва да се разделим в края на лятото.

Мери се изчерви и наведе глава засрамена.

— И моето сърце ще се пръсне от мъка, мис. Животът ми стана по-хубав откакто сте тук. Сега тръгвайте, преди да сте закъснели. Аз имам доста работа тази вечер с всички тези гости.

Виктория тръгна с разтуптяно от вълнение сърце.

— Почакай, Мери, ще видиш колко примерна и елегантна ще стана.

Мери скръсти ръце върху безукорно чистата си престилка и се усмихна.

— Желая ви късмет с вашия французин, мис. Нищо, че не вярвам да ви трябват моите пожелания. Трябва да е сляп да не забележи, колко сте красива тази вечер.

Балната зала на Харингтънови представляваше блестяща жива картина от искрящи свещници, гирлянди от свежи цветя и бръшлян, шлифован кристал и лъснато сребро. Дъхът на Виктория спря при вида на това великолепие.

Таванът се извисяваше два етажа по-нагоре, осветен от шест огромни полилеи. Искрящата им светлина се рефлектираше от сложно гравираните корнизи, чийто позлатен път се минаваше през всеки възможен ъгъл, прозорец и врата.

По цялото продължения на залата към терасата бяха отворени високите френски прозорци и се виждаха осветените от луната зелени площи и алеи на парка. Топлият, ароматен полъх на юнската нощ изпълваше залата и освежаваше накичените с брилянти гости.

Виктория бе заслепена от гледката, очите й поемаха всеки детайл.

— Колко красиво — шепнеше тя с тръпнещ от вълнение глас, стиснала ръката на Хари.

— Не ми мачкай ръкава — заповяда той, усмихвайки се на зашеметената си приятелка. — Камериерът ми е още сърдит.

Виктория посочи музикантите, които влизаха в нишата за оркестър, разположена над залата. Те изглеждаха съвсем еднакви в бледосините си кадифени сака и бели перуки.

— Погледни ги, Хари, виж, Джонатан, никога не съм слушала оркестър, само мис Иган на черковния орган.

— Далеч съм от подобна мисъл — промърмори Хари.

Джонатан се усмихна снизходително и я потупа по ръката.

— Сега ще чуеш истински добър оркестър, чух ги, когато репетираха. Слушай…

Виктория замря омагьосана, когато оркестърът започна да свири и музиката изпълнила въздуха заплува високо и чисто над залата, богатите звуци на виолончелото се обаждаха под тези на цигулките.

Виктория потръпваше от удоволствие.

— О, послушайте само. Не е ли великолепно? Чували ли сте някога такава музика?

Хари високо се засмя.

— Много пъти. Успокой се, това е само една полонеза. Мислиш ли, че ще можеш да си събереш ума и да танцуваш?

— О, да — увери го Виктория. — След това ще танцувам с Джонатан, нищо че изглежда толкова важен с бялата си перука. Идва ми да го наричам лорд Феъфилд. — Тя му направи дълбок реверанс.

— Не прави така — каза й Джонатан с нежна усмивка. — Много се радвам, че ще танцувам под звуците на истинска музика. Свиренето на Хари е отвратително, независимо, че свърши работа при упражненията.

Виктория стискаше ръката на Хари, когато той я водеше по блестящия под от тъмнозелен и бял мрамор. Очите й обикаляха гостите, търсейки Филип. Дали ще танцува с нея, питаше се тя? Тя потръпна при мисълта за ръцете му поставени на талията й.

— Недей да нервничиш, Вик. Справяш се чудесно, стига да спреш да ме настъпваш.

Виктория се засмя с облекчение, когато заеха място сред танцуващите двойки с пъстри премени, напудрени перуки и блещукащи бижута. Хари я водеше леко в ритмичните фигури на полонезата и тя се отпусна, като забеляза възхитените погледи насочени в нейна посока.

Виктория се въртеше грациозно, наслаждавайки се на движенията на ефирната си пола, когато видя, че Филип влиза в залата.

Той изглеждаше великолепно в смарагдовозелено кадифено вталено сако, бяла дантела яка, накъдрена около врата му и черни бричове, очертаващи мускулестите му крака.

До него вървеше Лавиния, хванала го под ръка. Колко спокойна и аристократична изглеждаше в леденосин сатен гарниран с бяла дантела, сложната й прическа бе силно напудрена, диаманти и сапфири светеха в колието около лебедовата й шия.

Виктория моментално се почувства жалка и несигурна.

— Какво ти става? — учуди се Хари и проследи погледа й. — О, Лавиния пристигна. Не се безпокой, тя ще бъде много заета тази вечер и едва ли ще се занимава с теб. Сигурно е щастлива като чучулига. Разбрах, че най-накрая е спечелила сърцето на маркиза и той имал намерение да й поиска ръката тази вечер. Разбира се Сесил и Абигейл са с резерви, но Лавиния ще има, каквото си е наумила.

Виктория едва го чуваше какво говори след последните му думи. Почувства, че кръвта й се вледенява. Само преди момент тя се къпеше в щастие, заобиколена от това бляскаво общество, почти почувствала, че му принадлежи, но изведнъж разбра, че е аутсайдер, патица случайно попаднала сред ято пауни. Мъчеше се да си възвърне самообладанието.

— Хари, от кого чу новината? От твоя камериер ли?

— Не ставай груба, Вик. Обаче, ако трябва да си призная истината, от него научих. Трябва да ти кажа, че малко се изненадах. Не, че Лавиния не е хубава и разбира се има доста пари и ще наследи още много. Но Филип не изглеждаше запален по нея в Лондон. Поне не повече отколкото по другите млади дами.

Виктория започна да разбира, защо отец Финкъл предупреждаваше толкова разпалено за греха да завиждаш. Имаше чувство, че я душат, че нещо я разяжда отвътре, като язва и трябваше да мобилизира всичките си сили, за да запази гласът си лек и безгрижен.

— Какви други? — попита тя. — Имаше ли много други, Хари.

— О, да, много жени. Тълпяха се около него. Жените стават луди, като видят красиво ново лице, особено ако е с титла и неженен. Специално Лавиния. Внимавай, Вик, пак ме настъпи.

Виктория се съсредоточи върху стъпките на танца.

— А ти какво мислиш, Хари? Лавиния ще получи ли каквото си е намислила, дали ще замине за Франция?

— Зная ли? Във Франция е много нестабилно сега, както се говори. Като буре с барут е, на което му трябва само клечка кибрит. Лорд Сесил може да не й разреши да замине сега, когато нещата са толкова несигурни там, парламента и всичко останало.

Виктория изобщо не се интересуваше от политиката във Франция.

— Мислиш ли, че камериера ти е прав, Хари? Дали маркиза ще поиска ръката на Лавиния тази вечер?

Виктория следеше с очи Филип. Той не гледаше към нея, продължаваше да върви между гостите с Лавиния под ръка, като от време навреме спираше да поговори с многото си познати.

— Виктория, обърни се. Ти не внимаваш в стъпките. Колкото до Филип, знае ли човек? Миналия сезон той не й обръщаше внимание, но сега изглежда много послушен. Държанието му сега няма нищо общо с държанието му в Лондон. Там, като че нямаше никакво време за жени. О, понякога се забавляваше с някоя барманка или млада слугиня, само така нали знаеш, но… — Хари спря при вида на ужасеното й лице. — Извини ме, Виктория. Колко неделикатно от моя страна. А, ето и музиката спря. Да отидем да отървем Джонатан? Горкият, сестрите на Перси са го окупирали и му досаждат, а той е прекалено деликатен, за да им го покаже.

След два часа и като изпи три чаши шампанско, тя се почувства по-добре. Поне така й се струваше. Тя твърдо си заповяда да се чувства добре. Смееше се и неуморно флиртуваше с Хари, Джонатан и многобройните им познати от Лондон, които се тълпяха, за да се запознаят с нея. Тя не обръщаше внимание на екстравагантните им комплименти, дразнеше ги, когато мислеше, че си го заслужават, перваше ги с ветрилото, когато се държаха много фамилиарно и им позволяваше да й носят малки чинийки с храна и шампанско.

Хари я гледаше с гордост, Джонатан със смущение, а вътре в нея под блестящата външност сърцето й се пръскаше от отчаяние. Чувстваше се крехка, като кристал и уплашена, като изгубено от стадото агънце, но се насилваше и се смееше, говореше безгрижно за времето и приемаше да танцува, сатенените й обувки с позлатени катарами потропваха върху блестящия под.

Чувстваше се жалка.

Не е справедливо, мислеше тя, изобщо не е. Само защото Лавиния е богата, а аз не. Тя никога не е виждала Филип, така както аз съм го виждала, да се смее с приповдигнато настроение. В нейно присъствие той е безупречно маниерен и любезно галантен, а лицето му е затворено в неразгадаемо изражение.

Вероятно, мислеше тя, за него съм като барманките и слугините, само за забавление. Изчервяваше се при тази мисъл и в същото време й призляваше от завист, като си представяше, че Лавиния ще спи с него, ще се целува с него и ще прави любов с него.

Виктория се стегна. Няма да мисля за това, каза си тя. Ще се съсредоточа върху думите на този млад мъж. Какво, по дяволите й говори той?

В този момент Хари изникна отнякъде със зачервено от виното лице.

— Този танц е мой — отсече той щастливо, откъсвайки я от ръцете на изумения й партньор. — Радвай се, мис Ларкин — весело викна той. — Ти си най-красивото момиче на бала и с щурм завладяваш обществото!

— Хари, ти си пиян и ме правиш да изглеждам, като глупачка — скара му се тя, без да престава да се смее. Хари я поведе към танцуващите и те потънаха в бляскавото напарфюмирано множество.

Лавиния се носеше в обятията на Филип, кръглото й личице устремено с обожание в неговото. Филип погледна за миг с безизразно изражение към Виктория, сякаш гледаше абсолютно непознат човек.

Независимо, колко жалка се чувстваше в момент, Виктория наклони глава към Хари и започна да флиртува.

— Красива ли съм, Хари? Кажи ми го отново.

Хари вдигна вежди, изненадан от думите й.

— Скъпо, момиче — възкликна с удоволствие той, — ще възпявам красотата ти цяла вечер, стига да се съгласиш да ме слушаш. Утре също. Ела да пием шампанско и да те представям наоколо.

— Разбира се, Хари — прошепна тя. Виктория му се усмихна, неподозираща колко опустошителен щеше да бъде ефекта и го остави да я изведе от танцуващите.

— Лавиния, виж, забелязваш ли тази мъжка Гана, мис Ларкин? Би помислил човек, че е някаква особа, ако съди от начина по който тези глупави мъже я следват навсякъде. — Докато говореше, Роземунд прикриваше начервените си устни с ветрилото, а в очите и светеше злобно пламъче.

— Опитвам се да не я гледам — отсече Лавиния. — Тя направо ми действа на нервите. Сигурно си мисли, че някой от тях ще се ожени за нея, но няма да стане. Те ще си вземат, каквото им трябва и ще си заминат по пътя. Тя наистина се подава на такива неща. Такива са фермерските дъщери. Похотливи като котки.

Роземунд се изкиска.

— Колко си гадна, Лави. Наистина ли мислиш, че тя го прави?

Лавиния тръсна грижливо подредените си къдрици с бляскащи по тях диаманти.

— Не се прави на идиот, Роз, ако можеш, разбира се. Сигурно го прави. Виж я как се развява. А тази свиня Хари едва не си е заврял главата между гърдите й.

— Това, като че ли е твоя рокля от миналия сезон, Лави? Не си спомням да ти е стояла по този начин — забеляза Роз, сочейки с очи мършавия бюст на Лавиния.

Лавини се наежи и двете се изгледаха свирепо.

— Има много неща, с които да се привлече вниманието на един мъж, освен да си показваш сочните форми — каза Лавиния, при което ноздрите й потръпваха от раздразнение.

— О, така ли? — провлачено й отговори Роземунд, веейки си бавно с ветрилото. — Тогава се прекръсти и не поглеждай отсреща, Лавиния, защото твоя красив маркиз е там и гледа малката ти братовчедка, като че е някакъв сладкиш, който страшно му се иска да изяде.

Филип гледаше Виктория и се опитваше да потисне обзелата го ревност. Тя беше обсадена от тълпа елегантни ергени и лицето й светеше от удоволствие или от шампанското, помисли той. Зад нея стоеше Хари, облегнат на гърба на стола й с чаша шампанско в ръка и с устремен в деколтето й поглед. Филип пренебрегна похотливите му погледи.

Виктория изглежда изобщо нямаше представа, че приятеля й проявява прекален интерес към показващия се от деколтето й бюст и слушаше Феъфилд, който се бе разположил доволен до нея и говореше на съседа си.

— Тя стои на коня толкова добре, колкото и ти, Лауренс и надпревари двама ни с Хари.

— Наистина ли? — попита младият мъж с явно одобрение в гласа и се обърна към Виктория. — Тогава ми се иска да ви предизвикам на състезание. Ще останете ли за дълго, мис Ларкин?

— Да, цяло лято — отговори неуморимо Виктория. — Благодаря ви, приемам състезанието.

Колко са любезни всички, мислеше тя и какво чудна находка е шампанското.

Тя повдигна чашата си и погледна искрящата светлина през кристала.

— Искаш ли още, Вик? — попита Хари с леко надебелял глас.

— Не, мисля и ти не би трябвало да пиеш повече, Хари, аз чувствам главата си леко замаяна, а съм обещала твърде много танци и не искам да рискувам и да изглеждам като глупачка.

— Тогава и аз ще предявя претенции за моя танц — каза Филип, влизайки в кръга обожатели, — преди да си обещала всичките.

Той я хвана за ръка и леко я дръпна, за да я изправи на крака и я поведе почти грубо към танцуващите. Виктория му хвърли сърдит поглед, когато зазвучаха първите ноти на оркестъра.

Филип погледна към нея, когато ръцете им се докоснаха при началните стъпки.

— Добре — каза той и на Виктория и се стори, че долавя цинизъм в гласа му, — ти успя да очароваш Лондонското общество tout a fait, не е ли така?

— Нямам представа — отговори сърдито тя — и не разбирам френски. Но мисля, че е доста неприлично да ме дърпаш, като чувал с картофи.

— Чувал с картофи — повтори усмихвайки Филип, като че не забелязваше сърдитата й физиономия. — Как говориш само?

Виктория се опита да не отвърне на усмивката му, но не можа.

— Точно така го направи — настоя тя. — Погледни Хари, той изглежда доста объркан.

— Изглежда пиян — поправи я Филип. Сините му очи затърсиха нейните. — И ти изглеждаш със замаяна глава, мадмоазел.

— И какво от това? — попита безгрижно Виктория. — Виждала съм братята си къде по-пияни и не са умрели от това.

Филип се засмя високо на искреността й.

— Колко шокиращо е това, което казваш. Трябва да запомниш, че така не се говори пред добрата лондонска аристокрация. И още запомни, че Хари не е един от братята ти. Трябва да внимаваш и да се грижиш по-добре за себе си.

Виктория наклони назад глава и му се усмихна закачливо, докато правеше фигура от танца с дълбок реверанс.

— Наистина ли мислите, че не мога да се защитя?

— Може и да можеш — съгласи се той, покланяйки се в перфектен ритъм с нежните тонове на минута. — Трябва да си призная, че нанасяш страхотни удари.

Виктория безсрамно се засмя.

— Да оставим шегата настрана, Виктория, внимавай с пийналите мъже. Глупавото флиртуване може да се превърне в отвратителна сцена и сигурно няма да ти е приятно някой от братята ти да се дуелира, защитавайки честа ти. Самият аз бих се чувствал абсолютно объркан, ако трябва да се дуелирам заради сестра си.

— Имаш ли сестра, Филип? — полюбопитства Виктория. — Къде живее тя?

— Във Версай и си поръча повече рокли, отколкото може да облече за една година. Сестра ми Кристина е, както вие англичаните казвате, придворна на кралицата.

Виктория едва го преглътна. Това й напомни за голямата пропаст, която ги делеше. Нейните братя пиеха в кръчмата „Броукън Боу“, а сестра му бе придворна на Мария Антоанета.

— Хари ми разказа, че сега е доста опасно във Франция. Наистина ли е така?

Лицето му потъмня.

— Може да е така. Трудно е да се каже със сигурност. Чуват се разни слухове. Правителството е свикало Народното събрание, нещо като вашия парламент. Мисля, че това ще оправи нещата. Богатите във Франция са дяволски богати, а бедните ужасно бедни. Има много несправедливост у нас.

Виктория видя голямо безпокойство в очите му.

— Не се ли безпокоиш за сестра си, Филип? Сигурно много я обичаш.

Той се усмихна и трапчинките изскочиха под скулите му.

— Кристина? Тя е най-разглезената и най-егоистичната кокетка, която съм имал нещастието да срещна. О, да обичам я безкрайно много, моето малко сестриче.

Виктория се засмя на този противоречив отговор.

— Не може да е толкова лошо.

Ръцете му стиснаха силно нейните, когато се завъртя грациозно в кръг около него.

— Но тя е наистина такава — протестира той. — Виждаш ли, родителите ни умряха, когато беше още бебе. Имаше епидемия. Не съм сигурен за английската дума. Болест, при която се потиш обилно. Кристиана беше толкова малка и толкова красива, че всички я разглезихме непоправимо след това. Гледачките, прислугата и аз. Не можехме нищо да й отказваме. Дори дядо ни, когато идваше в замъка, което се случваше твърде рядко. Той я третираше като глезено домашно кученце.

Виктория почувства по израза на лицето му, че той не е харесвал дядо си.

— Значи сте били сами? Само вие и прислугата?

Филип се усмихна топло, като видя изписаното на лицето й състрадание.

— Не беше толкова лошо — излъга той. — Имах Кристина и замъка. Това ми беше достатъчно. Те са моята любов, моята постоянна любов.

Той изведнъж спря, изненадан, че бе отишъл толкова далеч в откровението. Не беше характерно за него да разкрива толкова много от себе си.

Виктория го погледна тъжно с големите си зелени очи.

— Майка ми умря, когато бях на девет години. Както виждаш, двамата с теб имаме обща болка.

Филип се усмихна, сменяйки темата.

— Какви смешни изрази си измисляш — обща болка.

Виктория също се усмихна, истински щастлива за първи път тази вечер. Колко беше красив Филип, когато се усмихваше и шегуваше. Помисли за това как по момчешки безгрижен изглеждаше на ездата сутринта. В главата й, неканен, нахлу спомена за устните му, топли и нежни, притиснати върху дланта й.

Тя се изчерви, поглеждайки Филип и виждайки разбиращата му усмивка. Когато музиката спря, той се поклони и тя почувства топлия му дъх. Очите му потърсиха нейните, искрящи и немирни.

Виктория бързо отклони погледа си, като почувства пълзящата по гърба й топлина.

— Виж, Лавиния изглежда много сърдита — бързо каза Виктория, — трябва да отидеш при нея.

Тъмните му вежди се повдигнаха.

— Както виждаш говоря с теб. Толкова ли си нетърпелива да се отървеш от компанията ми и да се върнеш при обожателите си? Дотяга ли ти моята компания?

Виктория го погледна директно и честно.

— Не, монсиньор — отговори тя и гласът й бе толкова тих, че Филип трябваше да се наведе към нея, за да я чува. — Честно казано, аз толкова много харесвам да съм с теб, че… се притеснявам. Не искам да ставам глупачка и обект на клюки за мъж, който принадлежи на друга.

Виктория се наведе, ужасена от собственото си откровение. Не трябваше да пия това шампанско, помисли тя. Трябваше да слушам Мери и да не му обръщам внимание.

— Виктория — твърдо каза той и повдигна нежно брадичката й с ръка. Тя срещна чистия му поглед несигурно и със зачервено от срам лице. Хората около тях напускаха мястото за танци, смееха се, говореха, но тя не виждаше нищо, освен сините му искрени очи, не чуваше нищо, освен нежния му мелодичен глас.

— Чуй ме, скъпа, чуй ме добре. Лавиния не притежава сърцето ми. Мога да й правя компания, мога да вървя под ръка с нея, мога по причини, които само аз зная, дори да се оженя за нея. Но, запомни, тя не притежава сърцето ми.

Виктория бе шокирана от силното напрежение на погледа му толкова, колкото и от думите, които произнесе. Пръстите, с които държеше брадичката й сякаш изгаряха плътта й, тя болезнено чувстваше близостта му, топлината на дъха му, едва доловимата миризма на сандалово дърво, идваща от кадифеното му сако.

— Не разбирам — прошепна тя.

— Свърших. Няма да говорим повече за това. — Студената, неразгадаема маска, която бе започнала да я плаши, се спусна върху любимото лице и той пусна брадичката й.

Темпераментният глас на Хари откъсна Виктория от бляна й.

— Филип, ти достатъчно дълго задържа Виктория. Време е да дадеш шанс и на друг.

Виктория му позволи да я хване за ръка и тръгна към напудреното и напарфюмирано общество. Балът бе изгубил вече чара си. Тя механично последва Хари в танца, мислите й бръмчаха в главата, като рояк пчели.

Ако Филип не обича Лавиния, защо ще се жени за нея? Нямаше никакъв смисъл в обяснението му. А ти, каза си тя ядосано, ти си много глупава щом те е грижа за него.

Главата я болеше, болезнено чукаше в слепоочието, а прекрасната музика на оркестъра й се струваше, като дразнещо дрънкане, което й лазеше по нервите. Хари изобщо не спираше да дърдори в ушите й. Думи, които едва достигаха до съзнанието й — Лондон… Ст. Джеймс Скуеа… Кингс Тиата…

Виктория кимаше механически с глава, вперила поглед отсреща, където Лавиния се смееше на нещо, което Филип разказваше. Беше опряла ръка на рамото му, сякаш й принадлежи и това разкъсваше сърцето й. Застаналата до нея Роземунд, блестяща в розовата си рокля и рубинено колие я гледаше със съжаление и снизхождение.

Виктория с ужас помисли, дали чувствата й не са явно видими и дали Лавиния не й се присмива в този момент. Главата й се замая от фигурите на танца и тя се помъчи да се съсредоточи върху думите на Хари.

Виктория се хвана за последните му думи, като котка за неочаквано изскочила мишка.

— Навън? Разбира се, каква великолепна идея, Хари. Да излезем колкото се може по-бързо навън.

Лицето на Хари замръзна шокирано от отговора и след това се разтегли в радостна усмивка.

— Невероятно — възкликна той, хвана я здраво за ръката и я поведе навън през един от френските прозорци към прохладната осветена от луната градина.

Глава осма

Виктория вървеше до него и вдишваше с облекчение свежия въздух, обувките им скърцаха по чакълестата алея. Шума от гостите и звуците на музиката се чуваха все по-малко, а искрящата светлина ставаше все по-слаба.

Виктория видя каменна скамейка в обхваната от растителност беседка и с облекчение се отпусна на хладната, твърда повърхност. Хари залитна, преди да се отпусне до нея.

— Моля те, Виктория — шепнеше той с надебелял глас. — Кога?

— Кога какво, Хари? — Очите й бяха безизразни. — Извинявай, Хари, всъщност аз не те слушах за какво говориш. Кога какво?

— Лондон — изграчи той. — Кога ще дойдеш? Ти ще бъдеш абсолютна сензация, всички ще ми завиждат. Не го ли разбираш?

Той повдигна ръка към голото й рамо и Виктория въздъхна нетърпеливо, преди да бутне ръката му.

— О, Хари! Няма ли да престанеш? Лондон, наистина ли и как си представяш, че ще живея там? Много добре знаеш, че нямам пукната пара. — Виктория вдигна очи към небето в знак на учудване от явната мъжка идиотщина, като се изключат братята й, разбира се.

Пиянското лице на Хари светна. Ето, точно това е, каквото си мислеше. Винаги беше въпрос на пари, когато се отнасяше до момичета. И то такова момиче. Той едва не се задави по време на танцуването, когато за стотен път я помоли да дойде в Лондон с него, да забрави глупавата си ферма и да стане негова. Тя кимна с глава, очите й блестяха замечтани. След това го последва решително в градината, без свян или отлагане.

Той я погледна възторжено — каква коса, каква красота. И каква блестяща кожа и красиви гърди, наполовина изскочили от деколтето.

Той я дръпна изведнъж към себе си и я стисна в обятията.

— Ще ти дам пари, Вик — шепнеше той разгорещен, а тя се дърпаше назад, отвратена от вонящия му на алкохол дъх. — Ако поискаш ще ти купя къща, каляска, красиви рокли…

Виктория се ужаси, когато той започна да се опитва да я целуне с влажните си, нетърпеливи устни и го бутна с всички сили.

— По дяволите, Хари, ти си повече пиян, отколкото си мислех. Махай се!

За нейна изненада Хари само се засмя.

— О, Вик — неразбрано бръщолевеше той, — аз нямах намерение да те дразня. Цяла вечер флиртуваш с мен, ти ме доведе тук. Кажи какво искаш?

Виктория го бутна разярена.

— Искам да ме пуснеш, глупак такъв. Господи, Хари, да не си си изгубил ума?

Тя се съпротивляваше вече сериозно, опитвайки се да се отскубне от задушаващата я прегръдка. Мъчеше се да се изправи, но той я държеше здраво. Тя чу, че полата й се къса и го ритна, за да го отмести от мястото, където беше натиснал бялата й копринена рокля.

Виктория въртеше главата и се дърпаше отчаяно, защото Хари се опитваше да я целуне и тя почувства, че устата й се разкървави. Започна ожесточено да го ругае, опитвайки се да си освободи ръцете, но Хари безмилостно ги стискаше. Започна да се паникьосва, да го рита и тока на обувката й се заплете в неудобните фусти.

Тя усети, че тежката му ръка се премести и започна да опипва гърдите й, пръстените му драскаха нежната й кожа.

— Проклет да си, Хари, остави ме, моля те — викаше тя, опитвайки се да се измъкне. Виктория потрепери от пиянския му смях, когато започнаха да губят равновесие от борбата.

Тя падна на земята отдолу под него, ръба на пейката нарани рамото й при падането. Дъхът й секна от болка и от тежестта на Хари.

Той не обръщаше внимание на ужаса й, когато усети ръката му под фустите си, тя започна отчаяна борба, но корсета й не издържа и тя почувства студения въздух върху гърдите и краката си.

Започна да се гърчи, като диво животно, горещи сълзи на страх и бяс се стичаха по страните й, почувства устните и острите му зъби върху своите устни. Най-после успя да измъкне едната си ръка, зашлеви го без да гледа по лицето и продължи да удря отново и отново.

— Проклет да си, Хари! Проклет да си, махни се от мен! О, боже, Хари, моля те остави ме…

Той изведнъж изчезна. Чу се болезнен удар на юмрук върху плът и шум на счупени клони при падането на тялото му в живия плет. Облекчение мина по цялото й тяло, като видя надвесения над нея Филип, тъмния му профил, като силует на фона на небето.

Виктория седна и с треперещи ръце започна да покрива гърдите си с разкъсания корсет.

През сълзи видя Феъфилд с побеляло от ужас лице, надвесен над застиналото тяло на Хари.

— Боже, Виктория — попита той разтреперан, — има ли ти нещо?

Той бързо се извърна, като видя раздърпаната й рокля и оголените крака.

Разтреперана тя кимна с глава, гледайки надолу.

— Разкарай този пиян пес от тук, преди да съм го убил — нареди маркиза с леден глас.

— Мисля, че вече си го свършил — отговори изплашено Джонатан, разтърсвайки приятеля си. — Хари… Хари, свести се, негодник такъв.

Хари стенеше, докато Джонатан се опитваше да го изправи на крака, залитайки от тежестта му. Виктория се обърна, като видя струйка кръв по лицето на Хари.

— Вкарай го през задния вход — нареди Филип — и ако те видят, кажи че е паднал. Толкова е пиян, че всеки ще ти повярва.

Джонатан погледна разтревожено към Виктория и поведе неадекватния си приятел към къщата.

— Ще се оправиш ли, Вик? — извика той несигурно през рамо.

Гласът на маркиза стресна Виктория, като гръм при буря.

— Ще се оправи, разбира се, идиот такъв. Махай този пияница, преди да е станал скандал.

Феъфилд побърза да се подчини, хванал под ръка залитащия до него Хари.

Филип клекна и вдигна лицето на Виктория към светлината. Ярост се четеше във всяка гънка на лицето му, а очите му светеха като ледени. Виктория затвори очи при вида му и се опита да спре напиращите в гърлото ридания.

Пръстите му нежно преглеждаха лицето й.

— Наранена ли си? — попита той.

Без да обръща внимание на разкъсващата болка в рамото и на наранените си устни тя поклати отрицателно глава, опитвайки се да спре напъните да повърне от отвращение и треперенето на крайниците си.

— Не — успя да каже тя. — Само съм изплашена.

— Имаш късмет — каза й Филип, острия му тон контрастираше на нежността на пръстите му по лицето. Погледна надолу към оголените й крака и смъкна полата, за да я покрие. Виктория се сви от срам и унижение.

— Можеш ли да стоиш? — попита той с груб глас.

Виктория избърса сълзите си и пое дълбоко въздух.

— Разбира се — излъга тя. Погледна намръщеното му лице и отново й се доплака. — Върви си. Моля те само да си вървиш. Ти се оказа прав, не аз. Хари беше отвратително пиян и постъпи ужасно. Аз не можах да се защитя и съжалявам за случилото се.

— Не ставай глупава — скара се Филип. — Не си виновна, че Хари се е напил и че се е държал като свиня. Позволи ми да ти помогна. — Той я хвана за ръцете и Виктория несигурно се изправи на колене. Разкъсаната коприна и дантела се смъкна и гърдите й се оголиха. Филип погледна настрани и в бързината я изправи почти грубо.

— Покрийте се, мадмоазел — каза той, обръщайки се рязко назад. — И за в бъдеще да знаете, когато някой мъж ви покани на уединено място, то не е, за да си бъбрите.

Виктория се олюля на треперещите си крака. Повръщаше й се от срам и рамото я болеше. Искаше да си отиде у дома, далеч от тези хора, а и Филип беше толкова ядосан.

Тя гледаше гърба му и се мъчеше да намери думи. Гледаше напрегнатите му рамене, красивата панделка, която стягаше черната му коса, опънатите бричове на дългите му мускулести крака.

Отдалеч достигаха звуците на цигулките, носещи се сладко и искрено в нощта и тя се чудеше как тази толкова прекрасна вечер, се превърна в такъв отвратителен кошмар. Нещастието я разкъсваше отвътре и за първи път в живота си помисли, че ще припадне.

Обезпокоен от дългото мълчание, Филип се обърна точно, когато Виктория политаше към тревата с паднала върху лицето коса.

Той се пресегна, хвана я и постави едната си ръка зад врата й. Тя се отпусна на него, опитвайки се да надвие бученето в ушите и тъмнината, която падаше пред очите й.

Чуваше гласа на Филип, идващ отдалече, нашепващ нежно в косите й, не разбираше чуждите думи, но нежния успокояващ глас галеше слуха й, постепенно тъмнината пред очите й се вдигна.

Тя чувстваше притиснатото си лице до ризата на Филип и долавяше дъха на сандалово дърво от сакото му и успокояващите ритмични удари на сърцето му.

Пръстите му започнаха да галят разбърканите й къдрици, които Мери така грижливо бе подредила само преди няколко часа. Само при мисълта за Мери, която хранеше такива големи надежди за нейния първи бал сред модната аристокрация и за разочарованието, което ще предизвика бедствената реалност, Виктория даде воля на нов порой сълзи, хълцайки в обятията на Филип.

— Виктория — шепнеше й той. — Не плачи, аз съм виновен. Трябваше да те спра, когато те видях да излизаш, но мислех, че само ще се опиташ да ме ядосаш, да ме накараш да ревнувам. И го направи — прибави тихо той. — Можеше да бъде и по-лошо. — Притисна я по-силно до гърдите си, като си спомни за опипващите ръце на Хари.

Виктория се отпусна в топлата му прегръдка и започна да я обзема бавна успокояваща унесеност. Затвори очи и се остави на чувството на сигурност и успокоение в нежната топлина на ръцете му и постепенно сълзите и престанаха.

— Видя ли? — попита тихо Филип, като почувства, че треперенето престана. — Всичко ще се оправи. Ще минеш през задния вход и ще стигнеш до стаята си без някой да забележи.

Виктория кимна, дръпна се назад и започна да оправя разпраната си рокля.

— Какво да кажа на братовчедка ми Абигейл? — попита разстроено тя. — Сигурно е забелязала, че отсъствам и утре ще ме разпитва.

Филип бързо свали сакото си и го наметна на раменете й, закривайки голите й гърди.

— Ще кажеш, че си пила много шампанско, заболяла те е главата и затова си се прибрала в стаята.

Той я хвана през талията, опитвайки се да не обръща внимание на показващата се през разкъсаните шевове голота и топлината на тялото й, където ръката му я докосваше и я поведе по алеята за задния вход на къщата.

Проклет да е Уинстън, мислеше разярено той, много далече отиде. Ако беше сигурен, че няма да стане скандал щеше да го извика навън. Той погледна надолу към Виктория и гневът му се засили при вида на необичайно бледото й лице и на още трепкащите по гъстите й мигли сълзи. Опитваше се да не мисли за близостта й, за уханието на разпилените й къдрици, докосващи пръстите му.

— Не е трябвало да идваш тук — изказа гласно мислите си той и суровият му глас я стресна. — Ти не принадлежиш тук на тези цинични аристократи, на тези разглезени кучета. Много си чиста за мръсните им игри и никой не го е грижа да те запознае с правилата. Те винаги ще те третират по техните стандарти, ще мислят, че си търсиш богат съпруг. Всеки мъж, който разговаряше, танцуваше с теб или ти правеше комплименти тази вечер виждаше в теб потенциална метреса, нова играчка. Ако останеш тук, ще бъдеш или наранена или абсолютно покварена. Мисля, че ще си на сигурно място само във фермата, Виктория, под закрилата на безбройните си братя.

Тя изведнъж се спря и вълна на носталгия я обзе. Помисли с копнеж за старата им разхвърляна къща, за зелените поляни, за отнесения си баща и шумните си братя.

— Искам да си отида у дома — тихо каза тя. — Прав си, не трябваше да идвам тук, още от началото го знаех. — Тя погледна парка наоколо и грамадната къща, осветена от ярките светлини вътре и шумна от безбройните гости вътре. — Мразя всичко това. Глупаво и лицемерно, мразя хората вътре. Искам да видя Джейми и Гарет, дори Джефри, нищо, че е едно малко чудовище. Ще съм щастлива да видя дори отец Финкъл — призна тя с треперещ глас. — Знаеш ли веднъж с братя ми пяхме нарочно фалшиво в църковния хор, за да го ядосаме и той почервеня от срам. Сега съжалявам за това. Искам да си отида.

За нейна изненада от очите й започнаха отново да се леят сълзи и тя ядосано ги бършеше с опакото на ръцете си.

Отново се намери в обятията на Филип, той бършеше сълзите й, а тя притискаше лице на гърдите му.

— Не плачи — шепнеше той и нежния му глас предизвикваше нов порой сълзи. — Моля те, Виктория.

Тя почувства устните му притиснати нежно до челото й, ръцете му галеха косите й и се притисна по-силно в него.

Нежно, почти колебливо устните му отново докоснаха челото й, после мокрото от сълзи лице. Тя се обърна инстинктивно и устните им се срещнаха.

Той леко раздвижи устни и усети нейните сочни свежи с дъх на диви ягоди пухкави устни.

Филип се дръпна и погледна отстрани лицето й.

Тя също го гледаше с чисти предани очи и с леко отворени устни, дъхът й замрял от изписаното на лицето желание.

Виктория знаеше, че никога до сега не се е чувствала така, горещата възбуждаща целувка на стълбата пред стаята й я беше разтърсила тогава, но не беше като тази, топла и сладка, опияняваща като вино във вените.

Тя гледаше омаяна Филип, като че искаше да запамети момента — блясъка на сините му очи, скулите, линията на носа и почти арогантните му устни. Лек полъх на вятър духна кичур коса върху челото му, а и Виктория се протегна да го махне. Тази мила интимност накара сърцето й да се разтупка от радост и в този момент го обичаше страстно с цялото си чисто сърце.

Филип премести ръката си отзад на главата й и привлече лицето й към своето. Той обходи устните й с целувки и след това с нежната топлина на езика си.

Топлина се разля по цялото й тяло, ръцете й се протегнаха жадно и пръстите й се заровиха в гъстите му черни каси. Устните й се притискаха в неговите и тя започна да стене нежно в ръцете му, които ненаситно я галеха и притискаха към себе си.

За момент устните им се разделиха и той горещо заповтаря:

— Мила Виктория, скъпа Виктория.

Думите му я вълнуваха с гърления страстен зов, изпълнен с желание. Той зарови устни в нежната кожа зад ушите й, прегръдката му стана по-силна и тя нежно охкаше от необикновеното усещане, усещане че се възнася и плува загубена в някакъв сън.

Искаше й се да плаче от щастие и от възбуда, предизвикана от устните му, галещи нежната й кожа. Зачестеното му дишане бе като благословия, като дар, най-сладкия звук, който бе чувала.

Филип се наведе над нежната извивка на гърдите й. Притисна лице там, вдишвайки дъха на тялото й.

Тя се отпусна на здравите му ръце, когато почувства влажната топлина на езика му под разкъсаната дантела, прикриваща болящите я зърна. Той махна леко дантелата и езика му мина бавно по всяка тъмно розова пъпка на гърдите й, преди да затвори устни и да започне да смуче толкова нежно, че тя едва не припадна от острото усещане на екстаз.

Той притискаше бедрата й към своите и тя започна да ги движи, инстинктивно искайки го по-близо. Без момински мисли за свян. Ръцете й го притискаха жадно, следващи нуждата им един от друг.

Филип бутна дантелата от раменете й, ръцете му започнаха да галят нежната кожа на гърба й. Вдигна глава от кадифената кожа на гърдите й за момент и когато отново щеше да слее устните си с нейните видя нараненото рамо, синьо и грозно на фона на нежно бялата кожа и замръзна.

Ръцете му увиснаха на раменете й. С върховно усилие се откъсна от нея, от жадното й за ласките му тяло, от грейналите й като звезди очи.

Господи, Ст. Себастиан, ти си истински внук на дядо си. Спаси момичето от ръцете на един пиян развратник, избърса сълзите й, така че да можеш ти да я похитиш. Всичко това в една-единствена нощ, когато имаш намерение да поискаш ръката на братовчедка й, за да напълниш джобовете си с пари.

— Оправете се, мадмоазел. — Думите не излязоха лесно от устата му. Той се отстрани от нея.

Виктория се почувства като залята с кофа вода. Сърцето й диво биеше и се чувстваше повече объркана от когато и да било. Отчаяно заоправя роклята си и осъзна колко буйно и необуздано се бе държала с него. Затова ли я пусна отведнъж? Това ли го отблъсна? Затова ли гласът му стана леденостуден?

— Моля те, Филип — разтревожено го молеше тя. — Кажи какво направих?

Филип се обърна с гръб към нея и лицето му стана непроницаемо. Единственият белег на току-що отминалата страст бяха разбърканите му коси.

— Какво си направила, момичето ми? Твърде много. Току-що ти казах за правилата на играта. Много си невинна и честна за мен, за да се възползвам… от твоята пламенност, примерно. Аз не съм чак такава свиня, че да те заведа в тревата като животно, когато по тялото ти се виждат следи от предишната свиня, която се опита да те поквари.

Виктория го гледаше как си вдигна сакото от тревата. Главата й се въртеше. Чудеше се дали той щеше да продължи, ако не бе видял нараненото й рамо. Чудеше се дали някога така е целувал Лавиния. Не, братовчедка й никога не би дала воля на такава пламенна страст. И Филип никога не би третирал Лавиния така. Само със селско момиче или слугиня би се отнесъл така. Не беше много по-добър от Хари, когато опира до такива неща.

— Разбирам сега — каза тя тихо. — Вероятно започвам да уча правилата на играта. Проклет да си и ти и Хари и Лавиния. Проклети аристократи — вие не сте истински дори към себе си. Ти не би третирал Лавиния така, нали?

Филип се усмихна тъжно.

— За мое най-голямо съжаление, нямам намерение да се отнасям така с проклетата Лавиния. Бих искал да мога. Тогава бих се оженил за нея с радост и живота ми би бил много по-приятен. Но съм сигурен, че Лавиния не би била и наполовина толкова забавна.

— Забавна — повтори Виктория и думите прозвучаха грозно в нейните уста. — Това ли съм аз, монсиньор? Играчка за Хари, която ще си плати, или за теб, да я ползваш, както си искаш? Ти си два пъти по-лош от него, защото Хари беше честен да предложи да ми плати с каквото поискам, докато ти целуваш ръката ми и ми се усмихваш сякаш наистина съм ти скъпа и ме караш да мисля, че те обичам.

Филип побледня и се дръпна, като че го беше зашлевила.

— Моля те, Виктория…

— Проклет да си с твоето „Моля те, Виктория“! Престани да ме омайваш със сладкия си глас и с тъжните си очи. Не съм ти играчка, за да си поиграеш и като ти писне да я захвърлиш. Следващият път когато започнеш нещо, го свърши докрай, по дяволите.

Виктория моментално съжали за последните думи. И той се засмя. Имаше нахалството да се засмее.

— Каква страшна закана — успя да каже през смях. — Само че, по-скоро ти трябва да се страхуваш, защото следващият път, когато започна нещо, както чаровно се изрази ти, вероятно ще го свърша докрай. Нямаш престава как ще копнея за следващия път. Нямам търпение да те взема в обятията си още в този момент и да те накарам да се притискаш до гърдите ми.

Виктория започна да пелтечи от възмущение и да търси в съзнанието си проклятия и ругатни, достатъчно отвратителни, за да го нарани, да изтрие грейналата усмивка от арогантното му лице. Какво беше казал Стюарт на Ричард, та се стигна до юмруци?

— Можеш да ме целунеш по задника — накрая успя да избълва тя с почервеняло от ярост лице. Виктория се обърна и тръгна с, надявайки се, ледено презрение изписано на лицето й, доволна, че последната дума беше нейна.

Смехът на Филип я догони.

— Това, мадмоазел, е нещо, което ще чакам с удоволствие.

Глава девета

— Странни неща стават тук, няма съмнение — каза Мери подозрително, като внесе таблата с вечерята на Виктория.

Виктория лежеше сред изпомачкани одеяла и чаршафи, където бе прекарала по-голямата част от деня, облечена в не по-малко изпомачкан костюм за езда. Тя погледна Мери над книгата, с която убиваше времето и се помъчи да направи безразлична физиономия.

— Какво искаш да кажеш, Мери? Просто имам страхотно главоболие и това е всичко. Предполагам от шампанското снощи.

— Вие и всички останали — допълни Мери, оставяйки таблата върху мраморната повърхност на масичката до прозореца. — Мис Лавиния също имала главоболие. Дейзи казва, че е, защото французинът не направил предложението, а тя се готвела да се похвали, че е сгодена. Французинът също има главоболие и се разхожда нагоре-надолу, кисел като човекоядец. Феъфилд изглежда отчаян, като че е изгубил най-добрия си приятел. Няма да се изненадам, ако и той се оплаче от главоболие.

Виктория рязко затвори книгата и погледна сърдито Мери.

— Много шампанско се изпи, Мери.

Мери я погледна недоверчиво с кръглото си лице.

— И сър Хари — продължи тя дълбокомислено, като че Виктория нищо не е казала, — си заминал преди разсъмване. Оставил бележка, че заминава по неотложни дела в Лондон. Странни неща стават, няма съмнение в това.

— Вероятно е имал главоболие — рязко отговори Виктория, звучейки много по-грубо отколкото възнамеряваше.

Мери прие обидена физиономия.

— Хубаво. Щом не искате да ми разкажете нищо…

— Не искам — прекъсна я остро Виктория.

Мери повдигна недоумяващо вежди.

— И никакъв апетит? Само погледнете, мис, каква хубава супа е направил готвача и агнешкото е толкова крехко тази вечер…

Виктория погледна безразлично към вдигащата се от таблата пара.

— Цял ден се търкаляте в това легло — продължи да опява Мери. — Балната ви рокля е разкъсана и главоболията в къщата са повече, отколкото човек може да преброи. Странни неща…

— Да зная. Странни неща стават тук — довърши възмутено Виктория.

— Разбира се, аз мога да ви дам едно писмо, което ми е в джоба — каза Мери — и да видя дали ще ви оправи главоболието, но на вас ви е все едно, нали сте своенравна и нищо не ви интересува.

Виктория бързо се изправи и с привичен жест махна падналите върху челото къдрици.

— Какво писмо, Мери? От кого писмо?

Мери извади сгънат лист хартия от джоба на колосаната си престилка и го подаде на Виктория, чийто очи щяха да изхвръкнат от любопитство.

— Сама вижте — отговори сприхаво Мери. — Нямам навик да се бъркам в хорските работи.

— От кога така? — избърбори Виктория, грабвайки нетърпеливо писмото от ръката на Мери.

В момента, в който видя наклонения небрежен почерк, разбра, че е от Филип и зачете с притаен дъх.

„Виктория, трябва да говоря с теб. Ще те чакам при езерото в осем часа.“

Филип

Това беше всичко. Никакви извинения, никакви обяснения, нито дори възприетия поздрав в края на писмо, помисли Виктория. Нямаше го, „би ли“ или „ако обичаш“, само — ще те чакам, като че беше сигурен, че тя ще отиде.

— Господ да ми е на помощ, Мери, какво да правя? — Тя гледаше безпомощно Мери, чийто очи светеха от любопитство.

— Не ме питай, не съм чела бележката. Какво иска той?

— Не пише? Той само иска… не, почти заповядва да се срещнем на езерото. Не пише защо. Какво да правя?

Мери обмисли донякъде казаното от Виктория.

— Какво трябва да направите и какво ще направите са две абсолютно различни неща. Какво трябва да направите — да си изядете вечерята, да си сдържате нервите и да забравите тази бележка. — Мери въздъхна дълбоко. — Но, аз ви познавам много добре, мис и зная, че нищо не може да ви спре да отидете на тази среща, затова по-добре се преобличайте и ми разрешете да ви направя прическа. Косата ви е толкова объркана, като че някой се е опитвал да свие гнездо там.

Виктория погледна разтревожено в огледалото.

— Права си. По дяволите, Мери, кажи какво да облека?

— Някоя красива и прилична рокля — отговори язвително Мери. — Мисля да си сложите и приличен корсет. В кухнята се говореше, че някои джентълмени на бала се басирали, дали носите корсет или не.

— Много е топло. Не мога да дишам с това глупаво нещо.

Мери въздъхна, повдигайки малките си рамена в знак на безпомощност.

— Много добре, няма да споря с вас. Ето бялата рокля със зеления колан ще си отиват. И, мис, гледайте да не ви види Лавиния. Пак ще се нацупи, ако разбере, че сте се срещнали с нейния аристократ.

Виктория присви гневно очи, защото я прободе познатата болка при споменаване заедно имената на Лавиния и Филип.

— Лавиния — отсече тя, — може да върви по дяволите.

Мери само вдигна вежди в знак на неодобрение на този вид приказки, без нищо да казва и започна да й помага да си облече роклята и мило предложи да й направи прическа. Мери се молеше с цялото си сърце, красивия французин да се ожени за мис Виктория и тя да замине с тях, като камериерка на лейди.

Слънцето залязваше зад далечните върхове, когато Виктория приближи градината с розите, сърцето й пърхаше, като на птичка хваната в кафез.

Маркизът бе застанал до езерото и държеше в ръка златния си часовник.

— Закъсня — каза кратко той. — Бях започнал да се безпокоя, че няма да дойдеш.

— Почти бях решила да не идвам — призна Виктория, ядосана на треперещия си глас. — Писмото ти беше малко грубо. Звучеше като заповед, а аз не приемам заповеди.

— Но ето, че ти дойде — каза усмихнат той.

— Любопитството ми надделя — неохотно призна тя.

Филип пак се усмихна.

— На това разчитах.

Тя си повтаряше, че му е сърдита и че той страшно я е обидил миналата вечер и сега нямаше право да стои така усмихнат с красивите трапчинки на лицето и с радостните си сини очи, сякаш нищо не беше се случило.

Тя се обърна настрани и се загледа във водите на езерото. Там светеше, отразено, звездното небе оградено с тъмните сенки на върбите, заобикалящи езерото.

Филип гледаше обърканото й лице и играещите светлини в красивите й червени къдрици.

— Вероятно, щом бележката ми звучи грубо, ще трябва да я забравим и да започнем по друг начин — предложи той. — Едва ли съм имал намерение да звучи грубо. Опитай се да забравиш писмото и да си представиш, че случайно ме срещаш тук?

Виктория силно се засмя.

— Това е най-глупавото нещо, което съм чувала.

Филип се опита да изглежда смирен, което не беше в характера му и вида на отчаяната му физиономия я накара да се разсмее още по-силно.

— Добре, само престани да се правиш на такъв. Приличаш ми на Дог.

Филип я погледна въпросително.

— На кого?

— На Дог, моето куче. Няма значение. — Виктория направи изненадана физиономия. — О, монсиньор Ст. Себастиан! Колко изненадващо да налетя толкова неочаквано на вас тук в осем часа вечерта. Какво, за бога, правите тук сам?

Филип въздъхна в знак на объркване, възмущение и хумор.

— Едва ли може да се нарече убедително представление, мадмоазел. Надявам се, никога няма да помислите за артистична кариера.

— Няма — увери го тя. — Хайде по-бързо с твоята реплика.

— О, мис Ларкин, всъщност тук съм, защото се надявах да ви срещна и да ви предложа да останете малко с мен. — Той се поклони елегантно. — И — прибави вече сериозно Филип — исках да говоря с теб. Чувствам, че ти дължа обяснение. Искаш ли да се разходим? Ще бъда много по-спокоен, ако се отдалечим от къщата.

Виктория помисли малко.

— Противно на това, което разума ми заповядва, ще дойда — каза тя с подходяща, според нея, гримаса.

Очите му светнаха в отговор на такъв кисел тон. Той я погледна мило, предложи ръката си и я поведе по алеята, която извеждаше в гората.

— Виж — щастливо посочи гората Виктория. Златните лъчи на залязващото слънце проникваха между клоните на дърветата и лъкатушещата диря напред приканваше като омагьосана пътека в приказка. — Не е ли красиво?

— Много красиво — съгласи се Филип, без да откъсва очи от лицето й. — Лъчите правят кожата ти да блести особено красиво.

Виктория отговори на комплимента с подозрителен поглед.

— Предполагам, че не затова ми заповяда в писмото да дойда тук, защото ако е така, моментално си тръгвам. Не искам да слушам такъв сорт бръщолевения. Приличаш ми на онези глупаци от бала на Лавиния.

— Бог ме опазил — промърмори Филип. — Ти наистина си много странна млада жена, известно ли ти е? На повечето жени им е много приятно да чуват комплименти. Консумират ги, като пастички.

— Браво на тях.

— Не, Виктория, не съм те извикал тук да те обсипвам в комплименти. Дошъл съм да говорим сериозно. Искаш ли да отидем и да седнем на брега на потока? Това, което искам да ти кажа, е много важно за мен и не искам да ме притесняват.

Виктория се зачуди на тъжно звучащия му глас.

— Разбира се — отговори бързо тя, заинтригувана от това, което би могъл да й каже.

Филип вървеше след нея по спускащата се надолу пътека и гледаше прилепналата към тялото й рокля, широкия зелен колан, който подчертаваше тънката й талия. Тя седна удобно на брега, без да се притеснява за роклята и потупа мястото до себе си, покрито със зелен мъх и дребни бели цветчета, буйна папрат бе обхванал дънера на повалено дърво зад тях.

— Тук добре ли е?

— Чудесно — искрено отговори той, възхищавайки се на играещите златни слънчеви лъчи върху бълбукащата води на потока, устремени по стръмния склон надолу. Той седна до нея и се опря на поваления дънер. — Много обичам ромона на водата, като музика е, нали?

Виктория се усмихна.

— Наистина, никога не съм го осъзнавала.

Вероятно само сега изглежда така, помисли тя, никога преди гората не й е изглеждала толкова красива.

Шумоленето на листата, клокоченето на потока, богатите тонове на свежата зеленина, песента на щурците и сладкия мирис на лятната нощ — беше прекалено красиво, за да е истинско, всичко, като докоснато с вълшебна пръчка.

Известно време и двамата мълчаха, заслушани в тихото клокочене на потока и в нощния зов на птиците.

— Хайде — направо го подкани Виктория, — изплювай камъчето.

— Изплювай камъчето — повтори думите й Филип и трапчинките на лицето му се появиха. — От къде учиш този шармантен език?

Виктория не можеше да не отговори на такава усмивка.

— От братята ми, предполагам. Никога не съм се деляла от тях до идването ми тук.

Филип усети тъгата в гласа й, когато спомена семейството си.

— Липсват ти, нали? Точно колко братя имаш? Попитах веднъж Лавиния и тя каза: „неприлично много“.

Виктория се разсмя на сполучливо имитирания маниер на Лавиния.

— Шест братя. Гарет е най-големия, на двадесет и девет години е и ръководи фермата. Даниел е с три години по-малък и е книжен плъх, работи като учител, наследи професията на баща ни. Ричард е на двадесет, аз и Джеймс сме близнаци, навършихме деветнадесет през миналия декември. Стюарт и Джефри са на осемнадесет и седемнадесет. Това сме всички. Тя се усмихна срамежливо. Мисля, че не сме много и никога не бих се изразила: „неприлично много“. Може да съм свикнала. Ужасно самотна се чувствах тук до идването на Хари и Джонатан.

— Няма нищо чудно, че се държеше толкова свободно с тях — отбеляза Филип. — И толкова доверчиво.

— Никога няма да повторя тази грешка — горчиво забеляза Виктория. — Хари трябва да носи риза изтъкана от козина, да храни една година всички бедни и да мълчи седем мили по камъни, преди да реша дори да помисля дали да му простя.

Филип се опита да не се усмихне на невъобразимата картина изникнала във въображението му от думите на Виктория. Той нищо не каза, само мълчеше и се любуваше на небето през върховете на дърветата и на спускащата се над тях нощ.

Виктория се любуваше на елегантния контур на гордите му скули, на леко орловия аристократичен нос, на сладката извивка на горната му устна, на твърдата линия на долната устна и на светлината в красивите му сини очи. Когато забеляза, че го гледа, той й се усмихна лениво.

— Чудеше се, кога ще изплюя камъчето? — попита тихо той.

— Не — откровено отговори тя. — Мислех си, че си много щастлив, защото си богат и красив.

Филип се усмихна на непринудената й откровеност.

— Красив? Това не е ли определение използвано по-скоро за жени, не се ли казва симпатичен, когато се говори за мъж?

— Не — отговори тя с леко срамежлива усмивка. — Аз говорех за красота, когато имах предвид теб, затова го казах. Мисля, че е прекрасно, когато се смееш. Изглеждаш по-хубав в такива моменти. — Тя наведе глава, косата й се спусна върху лицето, отскубна стръкче трева, притеснена от собствената си непрестореност.

Филип внимателно я наблюдаваше, като че я изучаваше и когато заговори в гласа му имаше копнеж.

— Никога не съм се смял толкова през живота си, вероятно затова толкова много си ми скъпа.

За момент Виктория помисли, че не е чула добре, след това сърцето й подскочи от радост. В гърлото й се надигна буца и от щастие не можеше да проговори.

Филип й се усмихваше нежно и с любов.

— Ти също… си ми скъп — призна тя с треперещ глас. Чувстваше душата си разголена пред него.

Той отклони погледа си от блестящите й зелени очи. Когато заговори гласът му беше тих и спокоен.

— Ето защо се срамувам да кажа това, което трябва да ти кажа, Виктория. — Той спря, несигурен, за момент, как да започне. — Когато бях на десет години — най-накрая започна той, — родителите ми починаха за няколко дни. Ние живеехме в Оверне, далеч от Париж, в един старинен замък високо в планините. Не прилича на тази къща. Не бяхме безмерно богати, като повечето ни приятели, но бяхме много щастливи. Когато родителите ми умряха, всичко се промени. Моят дядо пристигна от Версай, пое управлението на наследството ни и замина. Той не обичаше деца. След това го виждах един-два пъти годишно, през останалото време бяхме оставени на грижите на учители и прислугата. Кристина беше много красива, като ангелче, с буйни къдрици. Всички я глезеха. Аз от друга страна бях много намусен и груб, оставен сам да се развличам.

— Сигурна съм, че си бил красиво мило момче — горещо се възпротиви Виктория. — Звучиш, като че си бил оставен на куп глупаци, които не знаят как да се грижат за деца.

Филип се усмихна на буйната защита на онова малко момче, което той е представлявал.

— Вероятно. Аз мисля, обаче, че учителите ми не биха се съгласили с теб. Знаеш ли как се развличах? — попита тихо той. — Как прекарвах дългите дни на детството си? Ще ти призная — влюбих се.

Сърцето и замря, но си придаде безразличен вид и попита:

— В кого?

— Не в кого — поправи я той внимателно, — в какво. Влюбих се в дома ни, в замъка Ст. Себастиан. Влюбих се във всяка стая на замъка, във всеки прозорец, врата и във всеки камък от замъка. Нямаше подземие или таван, в които да не бях влизал. Познавах всяка прашна стая, всеки кът на парка, всяко изтъркано стъпало на стълбището. Обожавах всяка прашна картина, всеки оръфан гоблен, всяка мебел.

Той се усмихваше с далечна усмивка, пресегна се и я дръпна за роклята.

— Как бих могъл да ти го обясня? Толкова си невинна и си видяла толкова малко от света. Аз пораснах в тези рушащи се стаи, но виждах само красотата и разкоша, които някога имаха. И докато дядо ни правеше дългове и чернеше името ни с поквара и хазарт, стените около нас се ронеха, а аз правех планове. Аз се заклех, че когато порасна и стана маркиз ще възстановя замъка и ще съживя лозята, и ще възвърна престижа на фамилията. С всяка измината година любовта ми към замъка ставаше все по-силна и всеотдайна. Мечтите подхранваха въображението ми, даваха ми сила и утеха в самотния живот. И в това, скъпа моя, е моето проклятие.

— Защо? — попита Виктория, изплашена от изписаното на лицето му страдание. — Защо го наричаш проклятие?

Тя постави ръката си върху неговата и почувства хладината на смарагда.

— Защото, малко момиченце, големият замък консумира много пари, а проклетия ни дядо остави почти нищо. О, имам малко, бих могъл да купя неголяма къща в Париж или Лондон и инвестирах малко в корабоплавателна фирма на мой приятел, но ще минат години преди да започне да се получава нещо от там. Дори и тогава няма да има достатъчно пари за замъка. Виждаш ли, моя малка Виктория, аз дойдох тук, за да си потърся богата съпруга. Съпруга, която да не е чувала за положението, в което се намира нашата фамилия.

— Лавиния — високо каза Виктория и почувства името й като счупено стъкло в устата.

— Лавиния — повтори тихо той.

Виктория преглътна, неспособна да говори. Тя гледаше в една точка пред себе си и мислеше за това, което й каза. Не е честно, казваше си тя. Съвсем ясно си спомни смъртта на майка си, като че бе вчера, можеше да си представи и Филип на същите години, сам без никой, който да го утеши в мъката. И след това прехвърлил обичта си на студените каменни стени на замъка, който нямаше да отвърне на любовта му.

Слънцето се спусна по-ниско зад дърветата, пурпурночервено под виолетово-синия простор. Потокът бълбукаше под тях весело и нехайно.

— Не е честно — гласно каза тя. — Нищо от това, което каза. Теб не те е грижа за Лавиния, ни най-малко, но ще се ожениш за нея, нали? Не е чудно, че ходиш като… че имаш дупка на задника на панталоните си.

— Не е вярно — протестира той, почти развеселен.

— Така е — настоя Виктория. — Наистина е така и аз на твое място бих се чувствала така, ако трябва да се оженя за Лавиния. Не е честно и не се усмихвай. О, как бих искала да…

— Какво би искала? — попита нежно той, вече сериозен.

— Бих искала да съм богата — отговори Виктория с горчив глас. — Бих искала да съм богата като Лавиния и да нося диаманти в косите си и перли на врата си. Бих искала да имам злато за десет замъка и тогава ти би се оженил за мен, заради парите ми. — Тя се изчерви засрамена, но не отклони погледа си. — Би ли го направил, ако съм богата, Филип? Би ли се оженил за мен, ако имах пари?

Той се протегна, хвана студените й пръсти и започна да ги гали.

— Милата ми Виктория, щях да мисля, че съм най-щастливият мъж на света. От първия миг, когато те видях застанала в потока, те желая. Желая те повече отколкото която и да е жена на света. Казвах си, че не трябва да мисля за теб, но с всеки изминат ден откривах, че те желая все по-силно. Лавиния с нейните диаманти и перли не би могла да се сравни с теб. Ти си като глътка свеж въздух, като самата пролет.

— Не мога да понасям мисълта да останеш тук, когато замина във Франция, а трябва бързо да се връщам във Франция. Казвах си, че е неизбежно и че трябва да те забравя, че след това ще се ожениш за някой честен мъж и ще живееш щастливо. И разбрах, че тази мисъл е непоносима.

Той пое дълбоко въздух и стисна по-силно ръцете й в своите.

— Не мога да те оставя тук. Искам да дойдеш с мен във Франция.

Сърцето й литна като птица, думите му бяха най-сладката музика, която бе чувала. Беше мечтала за тези думи и топлината на ръцете му я омайваше, като виното миналата вечер. За момент думата „да“ щеше да се отрони от устата й, но спря, друга мисъл, неканена, се натрапи на щастието й.

— Ами какво ще стане със замъка ти? Ами Лавиния?

Филип се обърна настрана, черната му коса, по-черна от падналите над тях сенки, блесна пред очите й.

— Лавиния, аз вярвам — започна тихо той, — ще дойде, като моя жена. Аз ти предлагам да дойдеш, като моя метреса.

За момент остана шокирана, кръвта й се вледени. След това я обзе студена, грозна ярост.

— Господ да те убие — съскаше тя с треперещ глас. Едва преглъщаше думите си. — Проклет да си — повтаряше тя и гласът й придобиваше сила и яснота. — Ти ме водиш тук, усмихваш ми се, казваш ми, че съм ти скъпа и ми предлагаш да ти стана любовница. Как можеш! — Тя се опитваше да стане, да си издърпа ръцете, но той не я пускаше.

— Моля те, Виктория, помисли само…

— Ти помисли! — прекъсна го бясно Виктория. — Ти помисли, монсиньор маркиз! Ще ми купиш ли малка къщичка, красива каляска с парите на братовчедка ми? Ще идваш ли да се въргаляш в леглото с мен, преди да отидеш при жена си и децата? Мога ли да гледам с другите селяни, когато великият лорд минава с прекрасната си съпруга?

Тя пое болезнено дъх. Мразеше го, мразеше красивото му лице, сладкия му глас и боже, колко мразеше Лавиния!

— Всичко това ще те прави ли щастлив? — попита тя с горчив смях. — Да ме накараш да те обичам, да ме направиш любовница и да те виждам до братовчедка ми в замъка, където мечтая аз да живея с теб?

Филип срещна погледа й, потъмнял от болка. Всяка дума се забиваше, като нож в сърцето му.

— Не, Виктория. Срамувам се. Но по-непоносимо ще е да не те виждам.

Виктория издърпа ръцете си и захлупи лице в шепите си. Горещи сълзи течаха по страните й.

— Няма да стана твоя любовница — каза горещо тя. — Не мога. Много те обичам за такова нещо.

Филип също бе побледнял.

— Не, не ме обичаш — прошепна той. — Много си млада, не знаеш какво значи да обичаш.

— Зная — извика тя, — бих направила всичко, за да ти го докажа.

— Всичко — повтори той нежно. — Всичко, но не да живееш с мен като любовница. Казваш, че ме обичаш, но ти обичаш повече своята добродетел и чест. Предполагам, не бих те чувствал толкова скъпа, ако беше различна. Много съжалявам, че те обидих толкова мъчително, нямах такова намерение.

Той се изправи, лицето му се бе покрило с познатата маска, която бе започнала да ненавижда.

— Да се връщаме, Виктория и забрави предложението ми. Повече няма да засягам честа ти.

— Дяволите да те вземат — изруга тя, — дебелокож си като слон. — Това няма нищо общо с моята добродетел и чест, твърде много те обичам, за да те деля с друга жена.

Филип я гледаше с потъмнели очи и добре овладяно изражение на лицето.

— Пак ти повтарям, съжалявам, че ти причиних мъка. Моля да ме извиниш?

Той се поклони леко и се обърна да си върви.

Виктория бе чувала за хора умрели от разбито сърце, но бе го възприемала по-скоро, като начин на изразяване. Сега сама го почувства. Сърцето й се гърчеше от болка в гърдите и си мислеше дали няма да се пръсне. Виктория си каза — ако Филип наистина се ожени за Лавиния, тя сигурно няма да може да го понесе.

Той ще си замине, осъзна тя. Ще се върне във Франция с Лавиния, а тя ще се върне в Мидълбъри при братята си и сякаш това лято никога не е било.

Обзе я диво решение.

— Почакай — извика тя след него. Сърцето й щеше да се пръсне в гърдите, очите й бяха сухи и горещи, но гласът й сигурен.

Филип бързо се обърна и се сепна от вида й.

Приличаше на диво същество, горска нимфа изникнала от гората. Лицето й беше бледо, очите огромни, горящи от напрежение и беше протегнала ръка към него.

— Моля те — промълви тя и думите й увиснаха между тях. — Не можеш да ме оставиш без нищо. Това ще разбие сърцето ми. Зная, че ще го разбие. И зная, че ще се ожениш за Лавиния, но искам… да й открадна една нощ. — Виктория пое дъх и затвори очи. — Една нощ, моля те.

Филип стоеше като омагьосан.

— Знаеш ли какво искаш?

— Да — произнесе мъчително тя.

За момент останаха така. Лек ветрец шумолеше в клоните на дърветата, чу се зов на птица. След това Филип приближи бялата фигура, като че воден от нейното желание.

Той се взря в очите й, търсещ и любопитен. Ръката му докосна нежно косите й, почти благоговейно и се спусна към шията й.

— Господ да ми е на помощ — ясно произнесе той, — защото аз не мога да си помогна.

Ръцете му се протегнаха към лицето й, повдигна го и устните му покриха нейните, бавно ги обходиха с нежни докосвания, езика му се топеше срещу нейния и ръцете й инстинктивно посегнаха към гъстите му черни коси, притисна главата му към своята и се потопи в нежността на целувката.

Тя диво притискаше своето тяло към топлината на неговото, омайвайки се от чувството на ръцете му, обхванали я цяла, привличащи я към себе си, прилепил бедрата си до нейните.

Отново и отново се срещаха устните им, бавно и нежно в началото след това горещо и трескаво в търсещ ритъм.

Виктория стенеше от възторг, когато с ръце изучаваше стегнатите мускули на гърба му, усещаше топлината на кожата му през фината материя на ризата, опънатите мускули на шията му. Усети соления вкус на кожата му и екзалтирано вдишваше дъха на тялото му.

Почувства болка, дълбоко биещ пулс, тръпнещо вълнение, което се излъчваше от най-потайното място на тялото й. С жаден инстинкт, тя премести ръце върху твърдата плът на хълбоците му, дръпвайки го силно към себе си с чувство, че би могла да стане част от него и триумф породен от звука на дишането му, притаено и изпълнено с безумно желание.

Той дръпна панделките и фибите от косата й, зарови лице в червените й къдрици, вдишвайки нежният им люляков парфюм.

— Сладка Виктория — шепнеше той и горещото му дишане гъделичкаше вълнуващо и възбуждащо.

Ефирният шал се смъкна от раменете й на поляната в гората и оголената плът светна в сумрака. Филип започна да откопчава копчетата и ширитите на роклята. Трескаво се справи с роклята и като дръпна колана, коприната изшумоля като сухи листата на дърветата.

Кръвта му се развълнува от вида на тялото й, останало само по тънка като паяжина ленена ризата и копринени чорапи. Той прекара ръце по гладката кожа на гърдите, обхвана ги и ги почувства сочни и топли под деликатната материя.

— Виктория, ако искаш да спрем, сега трябва да го направим, защото след малко не бих могъл да спра. Сигурна ли си, че го искаш?

Виктория не беше в състояние да мисли и да се безпокои за себе си. Съществуваше само огъня, който гореше вътре в нея. Тя се облегна назад и повдигна очи към него.

— Аз не мога да спра сега — прошепна тя с пресипнал от желание глас.

Без да промълви нито дума той я отпусна на тревата, свали сакото и ризата си и ги постла, вдигна я и я постави да легне върху тях.

Виктория започна да гали гърдите му и като котка завря лицето си в косматите му гърди.

Те изучаваха с ръце телата си, жадно, търсещо, омайващо. Виктория стенеше от докосването на устните му по гърдите й, езика му като копринен сатен галеше тъмната кожа на пъпките й, ръцете му обхождаха дължината на бедрата й. Той свали чорапите й. Виктория без свян се изви към него, покорна на обзелата я страст.

Останалият свят престана да съществува, съществуваше само Филип, красивите му устни, горещите му пръсти, омайващите слова, които шепнеше, слова, които не разбираше, но галеха слуха й, звездите, блещукащи над нея, сочната трева и папрат, които я скриваха.

Тя бързо свали ризата и я хвърли настрани, нетърпелива да усети кожата му до своята и Филип въздъхна при вида на голото й тяло, светещо в тъмнината. Кичури буйни къдрици покриваха пълните й гърди. Тя му се усмихваше нежно, очите й блестяха и протягаше за него ръце.

— Колко си красива, Виктория! — шепнеше той и я гледаше с очи, които пламтяха, като че щяха да изгорят. Той се изправи на колене, без да отделя от нея очи, разкопча панталона си и го смъкна по дългите бедра.

После легна върху нея и Виктория за първи път почувства голото му тяло. Ръцете му затърсиха между краката й. Тя изохка от топлината на пръстите му, движещи се бавно в нея. Помисли, дали някой е умрял от удоволствие и когато устните му взеха отново нейните, беше със страст и напрежение, от което главата й се замая.

— Боже мой — прошепна той, когато устните им се разделиха. Повдигна се и я погледна, упоен от нейната красота, от собствената жажда за тялото й, от топлия мирис на кожата й. Ръката му продължаваше да се движи в топлия, влажен център на нейното тяло, пръстите му нежни, като сатен, минаха по гънките на кадифената тъкан.

— Знаеш ли на какво ми напомня? — попита Филип с тих несигурен глас.

Тя се вдигна към него.

— На никаквица? Не зная, кажи?

Смехът му беше тих и нежен.

— Не. Никога на никаквица. Но тук… — Ръката му мръдна във влажната топлина. — Тук ми приличаш на тъмна, сладка лятна роза. Нежна и розова…

Думите му възбуждаха, като докосването на пръстите, взе ръката й, обсипа я с целувки и я премести върху пулсиращата си стрела, тя усети възбудата му, удивена от гладкостта на кожата там, от твърдостта и дължината му, радвайки се на гърления изблик, с който Филип отговори на нейното докосване.

— Готова ли си? — попита с нисък разтреперан глас той.

Виктория не можа да отговори. Тя се протегна за раменете му и го дръпна към себе си, той влезе изведнъж в нея с един-единствен внезапен и силен тласък.

Виктория се шокира от острата, кратка и гореща болка, за момент двамата останаха неподвижни и тя се заслуша в ромона на потока, в песента на щурците, във възбуденото бързо дишане на Филип. Триеше лицето си в неговото, чувстваше коприненото докосване на черните му коси и той започна внимателно и бавно да се движи в нея.

Горещият, сладък ритъм на движенията му въвлякоха и нея в ритъма и тя се екзалтира от притежанието на тялото му и от чувството, че се топи в него.

Мислеше, че се сливат, като че бяха съединени от фрикциите на съединените им тела, нейното търсещо силата на неговото, когато той отново и отново я изпълваше.

— Мой си — шепнеше Виктория в косите му. Ръцете й търсеха твърдите му бедра натискайки ги дълбоко в себе си.

Филип не бе очаквал такава необуздана страст да я обземе, не бе очаквал буйната й любов и екзалтирания вик, който тя издаде и се разнесе през клоните на осветените от луната дървета.

Той забрави, че неговото освобождаване трябва да бъде спокойно и почти вдигайки я във въздуха потъна в горещата стегната плът с настървен усилващ ритъм.

Виктория се чувстваше загубена, потъваща в горещото туптене на пулса си, давеща се в чувствените му ръце в соления вкус на кожата му и влажния дъх на дишането му.

Барабанящият й пулс щеше да пръсне във вените й, вълни на страст я теглеха към него. Чу дивия си вик, като на звяр под звездното небе, но не я беше грижа.

Усети, че Филип се разтрепери и потъна дълбоко в нея. За първи път почувства примитивния триумф на жената, когато той експлодира в нея. Знаеше, че Филип изпитва същата наслада от тялото й, каквато тя откри в неговото.

След малко останаха да лежат спокойно в прохладната нощ, главата й отпусната на гърдите му, пръсти му увити с косата й. Филип целуваше нежно лицето й, почти благоговейно, като че можеше да го нарани.

Виктория стоеше неподвижно и лекия ветрец галеше голото й тяло, магическо премаляване я унасяше. Не мислеше за бъдещето, само съзнаваше, че тук е с него в ръцете му и го обича по-силно от всякога.

Тя изучаваше индиговосиньото небе над тях. Възхищаваше се на красотата на звездите, на сенките на дърветата в гората. Искаше й се времето да спре и да останат така завинаги.

— За какво мислиш, мила? Съжаляваш ли, че направихме най-лошото?

Виктория се засмя.

— Не, не, никога няма да съжалявам. Всъщност, мислех за звездите. Виждаш ли съзвездието Андромеда?

Филип погледна небето, след това се съсредоточи върху ръката й, правейки бавно пътека целувки по деликатната бяла кожа.

— Виждаш ли съзвездието? — повтори тя. — Голямата звезда е главата на Андромеда, двете звезди отстрани са ръцете й.

— Обожавам ръцете — отговори той и Виктория потрепери от докосването на устните му върху вътрешната страна на китката й.

— Обичам те — неочаквано каза тя. Очите им се срещнаха и на слабата светлина на луната тя видя тъгата в неговите.

— Недей. Не ме обичай, Виктория, това ще ти носи само мъка, когато се разделим.

Той махна падналите на челото й къдрици, пръстите му продължиха да играят с косата й.

— Освен ако не решиш да преразгледаш предложението ми.

— Мисля, че няма да го направя — отговори след дълго мълчание Виктория. — Но ще преразгледам моето предложение.

Той се повдигна на един лакът, обърна се към нея и вдигна шеговито вежди.

— Мое хубаво момиче — леко произнесе той, наведе се и бавно зацелува гърдите й — първо едната, след това другата, — мисля, че е малко късно да си преразглеждаш предложението.

Тя се засмя.

— Имах предвид само онази част, да го направим само веднъж. Сега ми изглежда прибързано.

Смехът му се смеси с нейния.

— Права си, скъпа — топло се съгласи той. — Вероятно ще трябва пак да го направим, само за да се уверим. Ако не си сигурна ще ти помогна да го преразглеждаш отново и отново…

Усмивката й бе примамлива и той се наведе отново над гърдите й.

Звукът на прегракналия й гърлен смях се смеси с ромона на потока и те отново се обърнаха един към друг.

Глава десета

На следващата сутрин, Виктория откри Мери в стаята за музика. Тя беше завила ръкави до лакти и усърдно лъскаше клавесина със смес от восък и лимоново масло.

— Благодаря на бога, че си тук, Мери — възкликна Виктория, оглеждайки се, за да се увери, че са сами. — Слушай, Мери, имам нужда от помощта ти.

— И аз бих помислила същото — съгласи се Мери, поглеждайки я остро. — Всеки, който не е в леглото си на разсъмване, има нужда от помощ. Нещата…

— Да, да, зная — прекъсна я Виктория. — Остави това. Слушай какво ще ти кажа. Не искам той да се ожени за Лавиния, не трябва да се жени за нея. Не бих го понесла. Ние трябва да го спрем и…

— Харесвам тази част с ние — прекъсна я Мери с печална въздишка. — Само ми кажете, мис, какво искате ние да направим?

Виктория погледна през рамо. Сутрешното слънце струеше през кадифените завеси и падаше върху разкошната мека мебел и персийски килими, зад нея видя мълчаливата арфа, но не се виждаше никой друг наоколо.

— Направи ме красива — каза Виктория бързо. — Зная, че преди ти се съпротивлявах, но повече няма да го правя. Донеси парфюмите, дантелите и ветрилата, ако трябва. Украсявай ме с панделки всеки ден. След това ще се лепвам за Лавиния и той няма да може да й направи предложение. Толкова е просто, не виждаш ли?

Мери скръсти малките си ръце и започна да гледа горящите й очи и пламнало лице.

— Мммм да — реагира Мери преднамерено бавно. — И ако това не свърши работа, планирате ли да го напъхате в чувал и да го вземете във фермата?

— Ако се стигне до там, ще го направя — отговори Виктория, взимайки парцала от ръцете на Мери и запращайки го на пода. — Хайде, Мери, моля те помогни ми да избера коя рокля да облека и ме разкраси.

Мери позволи да я изведе от стаята и се забърза, за да не изостава много. Тя въздъхна дълбоко при вида на стаята. На пода върху килима, лежаха куп извадени от гардероба рокли и фусти.

— Виж — извика Виктория, затръшвайки вратата след тях. — Аз не мога да се оправя.

Мери огледа роклите.

— Тази бялата е красива и семпла — посъветва я тя. — Защо да не я облечеш?

— По дяволите белите и невинните — изруга Виктория, — малко е късно за такива рокли. Избери ми рокля, която да го накара да ме желае, без да е прекалено предизвикателна.

— Радвам се да видя, макар и малко скромност в думите ви, мис — каза Мери, ровейки се в купа. — Ето, погледнете розовата. Има най-красиво избродираните пъпки на рози и същата бродерия върху фустата — къде ли е фустата? А, ето я. Ще прилепне по тялото ви, като ръкавица. Ще заприличате на ангел.

Вече не съм, помисли Виктория с нечиста съвест. Спри да мислиш за това. Мисли за Филип.

Тя съблече семплата рокля и постави корсет, подавайки връзките на Мери с решителността на войник пред първа битка.

— Стегнато — изкомандва тя. — Може да приличам на ангел, когато стана готова, но ангелът иска хубаво да му покажеш прелестите.

Мери се засмя най-после.

— Господ да ни е на помощ — възкликна тя през смях. — Един ден бог сигурно ще ви накаже за лошия ви език.

Виктория облече отгоре роклята, погледна се в огледалото и остана доволна. Мери намери шал от прозрачна дантела и покри раменете й, като затъкна краищата в квадратното деколте. Прозрачната материя не допринасяше много за прикриване на набъбналите форми на полуоткритите й гърди, но беше достатъчен, за да се приеме за прилично.

— Искам да съм красива — повтаряше Виктория. — Искам Лавиния да умре от завист.

— Това ще реши всички проблеми — щастливо се съгласи Мери. — Ще падне мъртва на земята, щом ви види и проблемите ви свършат.

Виктория се погледна в огледалото и отново я прободе нечиста съвест. Мистър Финкъл винаги проповядваше срещу завист, суетност и похотливост и ето сега тя пожелаваше гибел и при това с радост.

— Господи помогни ми — каза гласно тя. — Обичам го, Мери.

Мери постави малките си ръце върху нейните.

— Зная, мис. И ако се наложи ще ви помогна да го напъхате в чувала, за да го занесете във фермата, когато си тръгнете.

Двете момичета се разсмяха весело и смеха им се сля в тихата стая.

— Бог да те благослови, Мери. Ти си истински приятел.

Мери и се усмихна, взе сребърната четка и започна да я реши с истинско настървение.

— Виктория?

Джонатан гледаше към нея, високото му гладко чело загрижено се набръчка. Тя седеше на седалката до прозореца, стиснала в ръка томче сонети и вперила нетърпелив поглед в прозореца. Изглеждаше необикновено красива днес, но в същото време нервна и разсеяна.

— Виктория — търпеливо повтори той, — слушаш ли какво ти говоря?

Виктория се обърна към Феъфилд, който се беше разположил удобно в огромен фотьойл и беше устремил с безпокойство кафявите си очи в нея. Зад него върху блестящо лъснатата масичка, бюстът на Сократ също изглеждаше вторачен с голямо подозрение в нея.

— Разбира се, че те слушам, какво каза?

Феъфилд се усмихна, малко объркан.

— Питах те дали искаш да пояздим и да минем в странноприемницата, за да чуем някоя клюка.

— Ох — отговори тя, без да откъсва поглед от прозореца. Виктория се облегна назад върху виненочервените възглавнички на седалката без да откъсва очи от градината с розите. Къде ли бяха Филип и Лавиния? Те всяка сутрин минаваха от тук. Вероятно, отчаяно мислеше тя, вече беше твърде късно. Вероятно, в този момент той й искаше ръката и я целуваше и…

— Добре, идваш ли или не идваш? — питаше Феъфилд, прелиствайки нехайно листовете на книгата, която държеше.

— Идвам или не идвам, къде? — попита Виктория разтревожено и изчервяваща се от неудобство.

Джонатан въздъхна и прекара ръка през гъстата си коса.

— Виктория, сигурна ли си, че си добре?

Тя се чудеше, какъв ли беше оригиналният му въпрос и взе, че му се усмихна подкупващо.

— Съжалявам — каза тя, надявайки се, че този отговор ще го задоволи.

— Виктория — извика възмутено той, — ти будна ли си? Питах те дали искаш да пояздим. За бога, сигурна ли си, че си добре?

— О, Джонатан — възкликна объркано тя. — Извинявай. Просто не мога да спра да мисля за…

— Да мислиш за какво, Вик? — попита вече сериозно той, навеждайки се към нея. — Още ли мислиш за случката с Хари? Неприятно ми е, че трябва да повдигам въпроса, но знам колко ужасно трябва да е за…

— О, не. Моля те, Джонатан, не говори за това. Мислех, как ще се чувствам, когато се върна у дома и дали момчетата ще ме намерят променена и за това колко ще ми липсва… всичко — завърши тя, небрежно сочейки с ръка стаята, покритите с блестяща дървена ламперия стени, красивите маслени картини и подвързаните със светла кожа книги.

— Мислех, че не те грижа за всичко това — напомни й той.

— Добре, не ме е. Исках да кажа, не ме беше. Всъщност… О, по дяволите, обърках се. Не зная какво ми става. Хайде, да отидем да се разходим в градината.

Джонатан й се усмихна нежно, мислейки си колко необикновено красива е Вик, нищо че малко е объркана.

— Не мисля, че сега ще ти хареса разходка в градината — каза й той. — Защото там са Лавиния и Филип, а на кого му се разхожда с тях?

Виктория напусна седалката, като изстреляна с пистолет и задърпа Джонатан към вратата.

— На мен. Хайде, Джонатан, по-бързо да ги настигнем.

— Виктория, пак ти повтарям, сигурна ли си, че си добре?

Тя вече вървеше пред него, къдриците й енергично подскачаха по раменете, токчетата тракаха по мраморния под.

Феъфилд повдигна недоумяващо рамене и се забърза.

— Чакай ме Виктория — извика той и се заподтичва, за да се изравни с нея. — Какво си намислила, за бога? — настоя за обяснение той. — Откога предпочиташ разходките с Лавиния пред една хубава езда? Да не е някакъв номер?

Виктория се завъртя и го хвана за ръка, поглеждайки го е ясните си, блестящи, като нефрит очи.

— Да, точно това е — страшен номер. Ще се лепнем за тях, няма да ги оставим насаме и тя ще побеснее. Няма ли да е интересно? — хитро се усмихна тя. — Хайде тръгвай.

Гледа ме, като че съм си изгубила ума и не е далеч от истината, мислеше Виктория. Сигурно съм го изгубила.

Джонатан пак присви недоумяващо рамене.

— Щом искаш. Въпреки, че няма нищо по-лесно от това да ядосаш Лавиния и не виждам какво смешно има в това.

— Аз виждам — намръщи се Виктория. — Имай малко търпение, ето ги идват.

Тя се опита да не мисли за гадното чувство в стомаха й от появата им един до друг. Изглеждаха, като родени един за друг — той елегантен маркиз, висок и черен в тъмно гълъбово сако и панталон — тя графска дъщеря, меланхолична и деликатна със златисторуси къдрици, овално личице под изпипаната, като дантела прическа, бялата й рокля галеше покритата с утринна роса трева.

— Добро утро, Лави — извика сговорчиво Джонатан. — Филип, имаш ли нещо против да се присъединим, грехота е да не се порадваме на парка в такова утро.

— Да, много е красиво, нали? — отговори отегчено Лавиния.

— Много е красиво — не се стърпя да повтори, като ехо, думите й Виктория.

Джонатан прикри с ръкавица усмивката си.

— Изненадана съм, че не яздите — каза тя.

— Почувствахме нужда от промяна, нали, Джонатан? — побърза да отговори Виктория.

— О, да, разбирам, няма нищо по-хубаво от промяната. Винаги съм го казвала.

Филип погледна подозрително Виктория и тя му се усмихна в отговор. Изглеждаше обезкуражаващо прекрасна и сияеща. По-примамлива е от снощи, помисли той. Чудеше се дали това бе нова рокля. Щеше да си я спомня, ако я е виждал. Не може да се забрави толкова красива рокля, така добре подчертаваща талията й, също и стегнатият корсет, който така съблазнително повдигаше бюста й…

— Филип — повиши глас Лавиния, — слушаш ли ме?

— Разбира се — бързо излъга Филип. — Току-що си мислех, че ще е хубаво да се разходим до езерото или до фонтана.

— Точно това ти предлагах аз — каза с хладен глас Лавиния и с леден поглед.

— Извини ме — меко се оправда Филип. — Признавам, че изобщо не слушах. Разбира се, че ще отидем на езерото, щом искаш. — Той взе ръката на Лавиния и обърна гръб на смущаващата красота на Виктория.

— Чудя се — зашепна Джонатан, — дали не е от храната това, че всички днес са разсеяни.

Виктория го погледна уплашено, но се успокои, като видя нежната му усмивка и закачливото пламъче в очите.

— Не се занасяй — отговори тя, усмихвайки се гадничко.

Погледите им се срещнаха и Феъфилд кимна одобрително.

— Значи това е номерът? Да ядосаме Лавиния, така ли?

Едва ли ще я ядосаме толкова, колкото аз се ядосах в момента, помисли Виктория. Не очакваше да я заяде такава завист, когато Филип хвана Лавиния под ръка и им обърна гръб. Много лесно го направи, защо ли пък не.

Лавиния весело бъбреше напред за някакви паркове и на Виктория й се прииска да й настъпи полата, за да я спъне.

— Как копнея да видя оранжериите на Версай — говореше Лавиния устремила поглед към Филип, като че той беше виновникът за красотите на Франция. — Толкова ли са прекрасни, колкото разказват?

— Зашеметяващи — отговори Джонатан, преди Филип да е успял да отговори. — Просто изумителни, там за първи път се срещнахме с Филип, по време на тура ми на континента миналата година. Как го каза ти тогава за Версай, Филип, дето ни се стори много забавно?

— Не си спомням — отговори неловко Филип.

— О, да — каза Джонатан със смях. — Каза, че целият дворец е едно колосално пилеене на пари и време и че ти едва ли би издържал и ден там. И още, че ти напомня лаком, стар…

— Сигурно съм бил в отвратително настроение — прекъсна го Филип, изчервявайки се от втренчения, недоумяващ поглед на Лавиния и от гадния смях на Виктория.

— Много странно, Джонатан — озадачено отбеляза Лавиния. — Защото монсиньор Ст. Себастиан винаги говори с възхищение за двореца. Вероятно го бъркаш с някого.

— Съвсем не — наблегна Джонатан. — Съвсем ясно си спомням разговора. Бяхме в залата с огледалата с красивата му сестра и нейния приятел, Артос, спомни ли си, Филип? Ти каза, че дворът е отвратително, демонстративно губене на време и пари, вулгарна демонстрация на разпуснатост и предпочиташ живота в провинцията.

Лавиния гледаше ужасена.

— Сигурна съм, че бъркаш, Джонатан. Филип е впечатлен от двореца и никога не би…

Виктория започна почти да съжалява Филип. Почти.

— Може би трябва да сменим темата. Видяхте ли колко красиво беше небето снощи и колко ярко светеха звездите?

Филип я погледна тревожно и тя му се усмихна невинно.

Лавиния се възмути от дързостта на Виктория да предлага каквото и да било.

— Разбира се, че ще искате да смените темата, мис Ларкин — отбеляза тя с демонстративно безразличие. — Вие сте отраснали в провинция и не бихте могли да ни разберете, нали? Голямото изкуство, великолепните сгради, двореца… всичко това е извън възможностите ви, нали? Сигурна съм, че не сте били в Лондон.

Джонатан изглеждате шокиран от грубостта на Лавиния.

— Много сте права, братовчедке. Нямам вашия опит и съм твърде обикновена за тези неща. Бих била далеч по-щастлива в провинцията с хора, които уважавам и от които се възхищавам, отколкото… да кажем в замък с глупави и скучни хора.

Лавиния не знаеше как да реагира на това и просто отмина, отмятайки нехайно русата си главица.

Филип се усмихна хладно на Виктория.

— Вашата философия ви прави чест, мадмоазел — независимо, че е доста дребнава.

Смяташ ли, че ще те дам лесно, си каза Виктория, повдигайки брадичката си. Ако мислиш така, ще ти се наложи да се коригираш, монсиньор маркиз.

Филип се безпокоеше от хитрата усмивка, която играеше в края на розовите й устните и от опасния пламък в зелените и очи. Да върви по дяволите, само да не беше толкова красива.

Виктория потръпна от удоволствие като съзря искрящите му сини очи.

— Сър, мисля, че вашата лейди вече нервничи от нетърпение — каза мило тя и кимна по посока на Лавиния, очакваща го в края на алеята.

Джонатан и Виктория се спогледаха, когато Филип се обърна и се забърза към Лавиния. Те ги последваха по пътя за сенчестата горичка, сред която се намираше басейна.

Във водата се преливаха зеленината и лятната синева на небето. Мраморната Артемида стоеше като замръзнала в центъра на басейна с развята от полъха на вятъра роба.

— Такава възхитителна творба — възкликна развълнувано Джонатан. — Предполагам, че е на Канова?

— Нямам представа — отговори нетърпеливо Лавиния. — Намирам я доста нескромна. Почти е гола.

— Тогава наистина трябва да продължим нататък — подкани Виктория, — сигурна съм, че никой от нас не би искал да стои тук и да ахка, възхищавайки се на полугола жена застанала във водата.

Маркизът повдигна вежди към Виктория. Тя изглеждаше възмутително красива с червените си ангелски къдрици, облечена в толкова женствена розова рокля.

Само блясъка в очите издаваше лъжливата невинност на думите й. Без да иска на устата му се оформи усмивка на нескрито възхищение.

— Според легендата, Артемида била доста жестока към простосмъртните, които дръзвали да смутят къпането й — иронично забеляза Филип.

— О, да — каза Виктория с блестяща усмивка. — Превръщала ги в животни, нали така? Обикновени риещи животни.

Джонатан се разсмя, а Лавиния се възмути.

— Наистина, мис Ларкин — запелтечи тя, — това едва ли е подходящ начин за изразяване пред джентълмени. Много е… неделикатно.

— Глупости — отговори весело Виктория. — Това е митология. Има къде по-шокиращи неща в езическата митология, специално в раздела за произхода на боговете.

— Нямах представа, че можеш да четеш гръцки, Лави — приятно забеляза Джонатан.

Лавиния пое дълбоко въздух.

— Не мога да чета гръцки — отговори разчленено и остро тя.

— Извинявай, Лави — помоли младият граф с невинна усмивка. — Нямах намерение да бъда груб.

Лавиния обърна гръб на двамата натрапници и се отдалечи по посока на най-близката мраморна пейка, разположена в сянката на върбите. Тя седна сковано и погледна възмутено невъзможната си братовчедка, която се разположи удобно на тревата.

— С радост чакам музикалната вечер в Лоренсови тази вечер — каза тя на Филип, обръщайки гръб на Джонатан и Виктория. — Нищо, че пътуването ще бъде малко досадно, мисля около половин час с каляска. Помниш, нали? Да не кажеш само, че си забравил, Филип! Ще бъде голяма сензация, всички ще бъдат там. Вероятно и принцесата.

— Разбира се — смотолеви Филип.

— Много неприятно, че не си поканена, мис Ларкин — продължи Лавиния. — Лоренсови са големи „ценители на изкуствата“ и сигурно предпочитат гости, които са свикнали с класическа музика и могат свободно да разговарят за нея. Сигурна съм, че ще се чувстваш много неудобно в такава среда.

— Сигурно имаш право — съгласи се Виктория.

— Но тя е поканена — запротестира Джонатан. — Младият Лоренс беше много впечатлен от нея на бала ти Лави и настоя тя да отиде на музикалната им вечер.

Виктория се усмихна сияещо към братовчедка си.

— Виждаш ли, Лавиния, имала си грешка, много мило от твоя страна, че се безпокоиш за мен. Надявам се, че каляската няма да е претъпкана, ако се качат в нея четирима вместо двама души.

Лавиния изглеждаше като че се задушава и на Виктория и се искаше наистина да е така.

— Не мисля, че ще ти е забавно, мис Ларкин. Не предпочиташ ли да останеш тук и да си четеш?

— И да пропусна такава възможност, да се срещна с „ценители на изкуствата“, в никакъв случай.

— Разбира се не — отговори Лавиния, едва успявайки да запази цивилизован тон. — Ще бъде нетипично за вас, да пропуснете такава възможност.

Виктория се обърна и погледна хладно братовчедка си, седнала красиво в сянката, лебедовата й грация и изискана поза в противоречие с гневния пламък в очите й.

Виктория срещна снизходителния поглед на Лавиния и му устоя.

Колко си права, братовчедке, мислеше тя, не пропуснах възможността, използвах я и с удоволствие бих я използвала отново.

Приятният глас на Джонатан наруши натегнатото мълчание.

— Бих казал, Лави, че ми изглеждаш доста поруменяла. Вероятно е доста топло тук за теб.

Лавиния се усмихна с напрегната фалшива усмивка.

— Да, доста е горещо, Филип — подкани го тя. — Бих искала да отидем на хлад. Искаш ли да тръгнем към потока? Там е сенчесто и спокойно.

Филип добре се владееше, но този път видимо се смути. Очите му потърсиха нейните и тя притисна с ръка устата си, за да не се разсмее на паникьосаното му изражение.

— Каква възхитителна идея — зарадва се Джонатан, като че не им бе дадено красноречиво да разберат, че не са желани и предложи ръката си на Лавиния. — Позволи ми да ти помогна да се изправиш, Лави.

Лавиния взе ръката му със зле прикрито раздразнение, стиснала розовите си устни. Джонатан хвана здраво ръката й под мишница и я поведе по пътеката, сякаш незабелязващ явното недоволство на домакинята си. Той започна да й говори, колко нетипично горещо е за това време на годината.

Лавиния хвърли жлъчен поглед през рамо към братовчедка си.

— Много умно, мис Ларкин — каза подигравателно Филип. — Какво ще измислиш след това?

Виктория го погледна прямо в очите и спомена от предишната вечер се четеше в очите й. Връзката между тях беше жива, изпълнена с неизказани слова.

Тя се взираше в очите му и не осъзнаваше, че изразът й се смекчава и в погледа й се чете нежна тъга и копнеж.

— Съжалявам — просто каза тя. — Нямах представа, че Джонатан ще направи това. Колкото до другото, какво ще измисля след това, не мога да кажа. Никога не съм била в такова положение и нямах представа, че ще е толкова… неудобно да съм близко до теб.

Филип тихо се засмя и замислено потърка брадичка.

— „Неудобно“. Това е подходяща дума за случая. И сега трябва да отидем да седнем до ручея със скъпата ти братовчедка. Това ще е още по „неудобно“, не мислиш ли?

Той й предложи ръка и леко я вдигна от тревата. Виктория потръпна от докосването на ръката му.

— Бих искала да отидем там сами — призна тя. — Бих искала Лавиния да изчезне от лицето на земята.

Филип я докосна нежно и острите му черти се отпуснаха.

— Аз бих искал да те сложа на тревата още тук, да разкъсам дантелата покриваща красивите ти гърди, да ти вдигна роклята до талията и да те имам, докато започнеш да стенеш от удоволствие.

Виктория почувства пълзяща по тялото й топлина и пое звучно въздух от притеснение.

— При това положение — продължи той, прекарвайки пръст по устните й, — по-добре е да настигнем Лавиния и Феъфилд, защото ще започнат да се чудят защо се бавим.

Виктория отстъпи назад, далеч от топлината на дъха му и уханието на сандалово дърво идващо от него, омагьосана от трескавия пламък в сините му очи.

— Ти си магьосник и го знаеш — каза му тя, с прегракнал тръпнещ глас. — И си много труден за устояване. Знаеш го, нали? Сигурно си го правил с много жени, признай си? Вероятно си оставил стотина точно като мен.

— Вероятно стотина — призна той, усмихна се и трапчинките му се появиха, — но нито една като теб иначе щях да съм мъртъв от изтощение. Ти запали огън, който трудно ще угася.

— По-добре да се присъединим към другите — каза тя, когато свадливият глас на Лавиния достигна до ушите им.

Той вървеше бавно след нея по пътеката надолу и двамата мислеха за миналата нощ, когато вървяха по този път на здрачаване и какво се бе случило след това.

— Виктория — изведнъж извика той, тя спря неспособна да се обърне и срещне очите му.

— Помисли за предложението ми — каза той с тих, почти тъжен глас. — Моля те помисли.

— Ще помисля. — Думите изскочиха неканени от устата й. — Нищо не ти обещавам, но ще помисля. — Обезоръжена от разтърсващ копнеж тя забърза напред, сърцето й биеше по стегнатия корсаж на роклята.

Филип спря зашеметен от внезапната радост, която думите й предизвикаха. Тя щеше да обмисли предложенията му и може би ще го приеме.

Той си представи как й показва замъка, дивата красота на гората около него и планините. Представи си, че прави любов с нея на масивното легло от тъмно, дърво, на което бяха спали предците му от най-малко триста години. Представи си бледото й тяло, осветено от огъня в камината.

Забравил красотата около себе си Филип бързо се взе в ръце, когато наближиха потока и гласът на Лавиния достигна до тях през дърветата.

— … не обичам да седя на земята. Обикновено идва някой от прислугата с килимче и го постила, за да седна. Много по-добре се чувствам.

— Наистина ли? — реагира Виктория и очите й светнаха към Филип. — Мисля, че е прекрасно, както си е. Всъщност този мъх и папрат са удобни като легло. Бих могла да остана цяла нощ тук.

Лавиния въздъхна раздразнено.

— Какви неща приказваш, мис Ларкин. Въпреки че на теб сигурно ти харесва. Само че аз не съм свикнала на грубия начин на живот, който ти водиш.

— Колко тъжно — бързо отговори Виктория, хвърляйки камъче в потока. — Нямаш представа какво пропускаш?

Глава единадесета

На музикалната вечер в Лоренсови поне не е толкова претъпкано, колкото беше на бала в Лавиния, мислеше си Виктория и разглеждаше наоколо. Музиката беше изключително красива, витаещите из въздуха звуци на клавесина изпълваха пространството около нея с бароковото си звучене и галеха ушите като целувки, караха я да тръпне от удоволствие. В един момент, толкова се развълнува, че очите й се изпълниха със сълзи и Джонатан я потупа по ръката одобрително.

Когато музиката свърши, другите гости веднага станаха от високите столове, които бяха поставени около музикантите и се настаниха на удобните канапета, въздуха се изпълни с бъбрене с шумолене на коприна и веене на ветрила.

Виктория остана на мястото си изумена и се загледа в блестящо облечените гости с напудрени перуки и искрящи бижута. В ушите й още звучаха последните живи звуци, треперещи във въздуха. Филип я приближи и се облегна на стола до нея.

— Има пунш и шампанско, ако искаш?

Виктория се сепна и мило му се усмихна.

— Не, не благодаря. Чувствам се като пияна от музиката.

Филип я гледаше мило.

— Ти я чувстваш. Човек или обича музиката и я разбира или не. Не може да се научиш да обичаш музика. Ти си щастлива. Бих се басирал, че половината от тези тук едва слушаха — бяха заети да си оглеждат тоалетите.

— Не ги виня, аз се чувствам доста бедна сред тях, като млекарка.

Филип се засмя, погледа му мина по семплата бяла рокля, широкия с цвят на лавандула колан, който опасваше тънката й талия. Единственото й украшение бяха цветчета от сладък грах вплетени в блестящите й къдрици, нежният им дъх се разнасяше при всяко нейно движение.

— Глупости — каза тихо той, така че само тя да чуе. — Ти си най-красивото момиче тук.

Виктория се изчерви и наведе глава. Колко зашеметяващо изглеждаше той във вечерното си облекло, вталено сако от богато тъмносиньо кадифе, което отразяваше тъмновиолетовата и смарагдова бродерия на жилетката под него. Гъстите му черни коси бяха стегнати отзад на врата с тъмносиня кадифена панделка. Беше най-елегантният мъж в салона и тя се готвеше да му го каже, когато Чарлс Лоренс застана до нея.

— Вие дойдохте — възкликна той доволен. — Не мога да изразя задоволството си, много се радваме, че сте тук. — Той се поклони към Филип. — Разбира се, монсиньор, ние се радваме и на вас, но се страхувам, че добрите ми маниери се изпаряват пред такава красота.

— Разбира се — промърмори Филип любезно, но не го беше грижа за начина по който малкия пес на Лоренсови потайно оглеждаше блестящата плът на Виктория, показваща се от деколтето и пламенния начин, по който целуна ръката й.

— Нашата темперамента музика имаше нужда от среща с вас — продължи младия Лоренс. — Всички са впечатлени от присъствието ви. Колко хубаво, че не сте с напудрена прическа.

— Опитах — призна виновно Виктория. — Стана розова и се отказах да съм модерна.

— По-добре — каза Лоренс, — така е много по-оригинално. — Той кимна с ръка на облечения в синьо музикант, който се въртеше нетърпеливо из салона. — Аристотел… Аристотел Хамилтън, ела да те запозная с мис Ларкин.

Филип се опита да не се намръщи, когато младият музикант се наведе над ръката на Виктория и задържа устните си там по-дълго от нормалното.

— Скъпа млада госпожице — произнесе музиканта, — вие бяхте музата на моето изпълнение. Свирех всяка нота, като ода за необикновената ви красота. Нали няма да сбъркам, ако ви нарека поклонничка на музиката? Какво ще кажете за втората фуга?

Виктория нервно забеляза, че малка групичка се оформяше около нея и очаква отговора й. Някъде отзад чу гласа на Лавиния:

— … дори не знае какво значи фуга.

Тя вдигна гордо брадичка и по навик отговори искрено.

— Трябва да си призная, сър, братовчедка ми е права. Нямам ни най-малка престава какво би могло да означава фуга — съвсем непознат ми е езика на музиката. Според мен самата музика е език. Мога да кажа, че никога не съм чувала нещо толкова красиво. Имаше толкова тъга и мъка в звуците и никога не съм си представяла, че мъката може да бъде красива, но вие я направихте да звучи красиво.

— Добре казано, скъпа — каза лейди Лоренс, кимайки одобрително с глава и наоколо се чу одобрителен шепот.

Аристотел Хамилтън се поклони драматично.

— Поласкан съм. Бих искал да имам сълзите, които видях в очите ви, защото те бяха най-сладкият комплимент, който получих тази вечер и ги ценя повече, отколкото Соломон е ценял всичките си богатства.

Филип вдигна очи към небето при този пресилен драматизъм, а Виктория весело се засмя.

Филип видя как Виктория бе изведена от позьора музикант и младия Чарлс Лоренс. Не беше забелязал застаналата до него Лавиния, докато тя не проговори.

— Трябва да се вярва на мис Ларкин, че не пропуска възможност. Тя толкова се старае да привлича внимание, че става чак досадна.

Филип погледна нетърпеливо надолу към малкото овално личице и то не му достави удоволствие с бледите си правилни черти.

— Предполагам — отговори хладно той, — всички я намират привлекателна, защото тя не търси внимание.

Лавиния се сепна и ядоса от не галантния му отговор, стисна начервените си устни и в очите й блесна студен пламък. Пръстите й нервно играеха с перлите на врата.

— Страхувам се, че не се чувствам добре тук — каза тя след моментно обмисляне. — Ще наредя за каляската и ако желаете можете да ме придружите. Ако предпочитате, можете да се присъедините към тълпата идиоти събрани около глупавата ми братовчедка. Всъщност все ми е едно.

Лавиния се обърна и напусна стаята без никой да забележи.

Очите на Филип с копнеж търсеха Виктория, сред напарфюмираната тълпа и я видя, медните й къдрици блестяха като залез, прекрасното й лице бе пламнало от смях, предизвикан от хвалебствията на Хамилтън.

Като че усетила погледа му тя се обърна и му изпрати брилянтна усмивка и небрежен жест, с които искаше да каже: „Не е ли глупаво всичко това?“, след което се обърна към обожателите си.

Филип въздъхна дълбоко, преди да тръгне след Лавиния, тя се караше на един лакей, защото се бавел с намирането на шала й.

— Значи решихте да ме придружите — подхвърли тя. — Какво щастие за мен. Вероятно трябва да се смятам късметлийка, защото все пак се намери един мъж достатъчно интелигентен, да предпочете моята компания пред тази на тази… уличница.

На Филип му се прииска да зашлеви това разглезено, капризно лице. Всичко хубаво, Ст. Себастиан, чакат те поне четиридесет години да се надяваш да го направиш.

— Скъпа Лавиния — каза хладно той, — моля те не се унижавай с такива недостойни забележки. Толкова е… неделикатно.

Лавиния стана много тиха и много хладна, Филип помисли, че може би е отишъл твърде далеч. Все пак тя не се възпротиви да й помогне да наметне пелерината и му позволи да я изпрати.

Той остана до късно сам в стаята си, прегледа пощата — писмо от приятеля му Етине, в което настояваше да се върне във Франция. Набързо надраскано писмо от сестра му Кристина, пълно с глупави клюки и копия от сметки, включително една за подплатена с хермелин пелерина, на която изруга и една абсурдна сметка от фризьора й, която го накара да скръцне със зъби.

„Ожени ли се вече, пишеше тя, защото се страхувам, че сметките ми са вече прекалено надути и не зная какво да правя. Етине ми писа, че почти си сгоден и че ще имаш много пари. Надявам се, че не е много ужасна…“

— Да, но тя е — въздъхна Филип и се питаше какво ще бъде, когато Лавиния му стане жена. Той намачка с отвращение писмата, наля си чаша бренди и се загледа в зелените площи пред прозореца, осветени от слабата луна. Чудеше се какво ли прави Виктория, дали мисли за него, дали е решила да дойде с него във Франция. Знаеше, че не може да отлага още дълго заминаването.

Опита се да си представи лицето й, когато за първи ще влезе в огромния салон на стария замък, представяше си косите й осветени от цветните стъкла на огромните прозорци. Можеше да си представи техни деца, тичащи през покрития с къпини парк, сновящи нагоре-надолу по стълбите на кулите, изпълващи стаите с щастлив смях.

Картината изчезна почти моментално и се смени с друга, в която участваше Лавиния, разярена и нещастна на двадесет дни път от Париж, хваната в клопката на студени, скалисти планини и мислено чуваше високия й глас: „Мислех, че ще видя Версай, защо не съм в двореца, Филип? Не съм се оженила, за да гния в тази провинция…“. Можеше да си представи и техните деца, най-малко седем, гледащи го с нацупени лица и розови устни, златоруси немирници оплакващи се и искащи понита и развлечения и визити в Париж и пътешествия из Италия и…

— Господи, сигурно съм си изгубил ума — гласно каза той. — Тези ученически фантазии са абсолютно безсмислени. Ако искам да възстановя замъка трябва да се оженя за Лавиния.

Беше абсолютно доволен от избора си, докато не се намеси мис Ларкин.

По дяволите, каква съпруга би могла да бъде тя? Гази във вода, стреля като мъж, чете гръцки, можела да стриже овце, плаче на музиката на Бах, ругае като моряк и прави любов… като лъвица и ако всичко това не може да изплаши един мъж, какво би могло? Тя объркваше плановете му по невъобразим начин.

Утре щеше да й каже, че съжалява за станалото и не иска да има нищо общо с нея.

Двадесет минути по-късно всичките му резолюции се изпариха, той изсипа неприлично голям куп монети в ръката на един лакей, за да му покаже стаята на Виктория.

— Не би трябвало да ви казвам, сър — запротестира младият мъж, оглеждайки се нервно наоколо. — Холиуел ще ме уволни, ако разбере.

Филип въздъхна и добави още една монета.

— Нагоре по стълбата, през галерията и музикалната стая, четвъртата стая вдясно — упъти го лакея, пъхайки монетата в джоба си.

— Благодаря — промърмори Филип и се обърна да върви.

— И, сър?

Филип нетърпеливо се обърна.

— Какво има?

— Исках да кажа, да внимавате, сър. Чух, че хвърляла нож много изкусно.

Филип вдигна учудено вежди.

— Наистина ли? Бог да ми е на помощ.

— Именно, сър.

Филип взимаше по две стъпала наведнъж, спря пътьом, взе букет рози от една ваза в музикалната стая и продължи пътя си надолу по тъмния коридор. Пое дълбоко въздух, преди да почука.

— Сега пък какво? — ядоса се Мери, дърпайки гребена през гъстите й къдрици и поглеждайки подозрително към вратата. — Като че не ни е достатъчно весело и без среднощно почукване на вратата. Ти си по нощница.

— Отивай да отвориш — подкани я Виктория и сърцето й се разтупка.

Мери прекоси стаята и отвори вратата, за да се изправи пред маркиза, изглеждащ малко неглиже по бяла риза, без сако с не особено свеж букет рози в ръка.

На Виктория й идваше да запее от радост, но остана седнала пред тоалетката и спокойно каза:

— Пусни го да влезе, Мери, всичко е наред.

Мери повдигна вежди недоумяващо, като че искаше да каже, че се съмнява в това, но отвори вратата и с лек реверанс го пусна в стаята.

Виктория не мръдна от мястото си, само леко се усмихна през рамо.

— Моля, влезте, монсиньор. Страхувах се, че внезапно сте се разболели. Съвсем неочаквано изчезнахте от партито.

Филип се чувстваше неудобно, като ученик попаднал в девическа стая, пред прислужничката, която го гледаше с лошо чувство изпод къдрите на колосаното си боне и Виктория седнала в осветения кръг на свещника с красивите си разпуснати коси, с уравновесена поза на принцеса.

— Всъщност Лавиния настоя да тръгнем — накрая отговори той.

— И каквото иска Лавиния, трябва да стане — възкликна Виктория. — Много лошо. Аз прекарах много весело. Кажи ми какво мислиш за това?

Тя вдигна искрящо колие от полираната повърхност на тоалетката си. То се залюля на тънкия й пръст.

Филип импулсивно прекоси стаята, взе колието и го разгледа любопитно.

— Мисля, че е с диамант. Откъде го имаш?

— Беше мушнато в джоба на пелерината ми заедно с това писмо. Само послушай: „Скъпа мис Ларкин. Това е в замяна на сълзите, които неразумно проля. Надявам се скоро да се видим отново. С най-топли чувства, Чарлс Лоренс“. Какво ще кажете за това.

— Мръсно куче — възмутено изсъска Филип. — Той мисли, че ще му станеш метреса. Трябва да върнеш незабавно колието. Каква дързост. Разглезен никаквец.

Виктория беше страшно доволна, че Филип си изпусна нервите, но остана сериозна.

— Разбирам — каза тя. — Много интересно, нали? Хари, Лоренс, ти… Само Джонатан изглежда е с благородни маниери и не ми е предложил такова нещо.

Маркизът запелтечи от възмущение.

— Не ме поставяй на едно място с тази пасмина… негодници — заповеднически каза той. — Много е различно.

— И аз бих казала същото. Те нямат годеници. Лоренс ми изпрати колие с диамант, докато ти ми донесе само тези поувехнали рози.

Той се почувства жалък.

— Нали са за мен? — продължи Виктория със заядлива усмивка. — Или са за Мери? — каза тя, сочейки камериерката.

— Разбира се, че са за теб — нетърпеливо възрази той. — Господи, Виктория, ти имаш най-лошото чувство за хумор.

Тя му се усмихна с блестяща усмивка и взе розите.

— По-скоро бих приела тези жалки рози от теб, отколкото корона с диаманти от Чарлс Лоренс. Прав си за него.

— Виктория — изведнъж каза той, — трябва да поговорим. Насаме — добави той, поглеждайки нетърпеливо Мери, която бе ококорила очи.

— Всичко е наред, Мери. Можеш да си вървиш.

Мери изглеждаше разколебана, но се усмихна фалшиво, поклони се и излезе, като затвори тихо вратата след себе си.

Филип постави ръцете си върху слабите рамене на Виктория. Застанал зад нея, той изучаваше отражението й в огледалото. В отсъствието на Мери, Виктория почувства, че спокойната й равнодушна поза се стопява от топлината на ръцете му, сърцето й се разтупка и бузите й поруменяха.

— Трябва да ми отговориш — каза тихо той. — Не мога да отлагам повече годежа с Лавиния. Положението във Франция става все по-опасно и не мога да изоставя сестра си и замъка. Кристина е натрупала дългове по-големи отколкото съм виждал и на прислугата в замъка трябва да се плати, иначе всичко отива по дяволите. Замъкът ще се разруши. Искам да зная идваш ли с мен?

Виктория мълча известно време, заслушана в тишината на спящата къща, тиктакането на порцелановия часовник върху полицата, далечния лай на куче, достигащ през отворения прозорец, пламъкът на единствения оставен да гори свещник, отразен със златна топлина от огледалото пред нея, меката светлина върху острите черти на Филип, хвърляща сянка на устните му.

— Не зная какво да правя — отговори тя. — Как бих могла да зная, Филип? Как би могло да е различно да съм твоя метреса, от това да съм метреса на Хари или на Чарлс Лоренс? Независимо, че те обичам, то си остава същото. Ти мислиш ли за мен по същия начин както те? Дали всички богати се женят за пари и след това си купуват бедно момиче за развлечение? Не ми харесва това, изобщо не ми харесва и не искам да съм част от него.

— Това ли е отговора ти? — Гласът му беше тих и нежен.

Виктория наведе глава към тоалетката пред себе си и погледа й спря на розите върху недовършеното писмо до Джеймс: „Скъпи Джеймс, всичко тук е много досадно… Нищо необикновено не се случва…“. За първи път лъжеше брат си.

— Да. Ще остана до обявяването на годежа и ще си замина. Няма да си оставя семейството — това ще им разбие сърцата.

Колко странно, мислеше тя, гласът ми звучи толкова спокойно и решително.

Филип пое дълбоко въздух и очите му се вторачиха в невидима точка зад нея. Изглеждаше много уморен и загрижен.

— Съжалявам — каза накрая. — Много съжалявам. Ако можех да върна нещата, щях да го направя. Постъпката ми е чудовищно жестока. Разбира се, ти постъпваш правилно. Не можеш да разбиеш сърцата на баща си и братята си.

Ръката му се премести на врата й и докосна една къдрица.

— Аз не съжалявам — каза Виктория. — Не за това, което аз съм направила, но мразя, че свършва. Знаеш, че те обичам.

Докосването на ръцете му бе като коприна, пръстите му нежни на шията й. Тя обърна лице в палмата на ръката му и притисна устни.

— Целуни ме — шепнеше тя, изправяйки се от стола и обръщайки се към него. Ръцете й се протегнаха несигурно към раменете му, усещайки топлината на кожата му под тънкия лен.

Очите й горяха на фона на бледото лице, тялото й нежно се притискаше към неговото с примамлива топлина и той се наведе да я целуне, усещайки сладката пухкавост на устните й, разтапящата топлина на езика й до своя, горещ и нежен.

Кожата й бе топла под леката материя на нощницата и той галеше гърба й, ръцете му следваха извивките на тялото, усещайки голотата под тънкия лен.

— О, господи, Виктория — шепнеше той, когато устните им се разделиха, дъхът му топъл в косите й, когато я притискаше до себе си. — Имаш ли престава, какво правиш с мен?

Тя беше разтърсена, диви вълни къпеха тялото й, чувствайки го до себе си, гърбът й опрян в тоалетката, усещайки твърдостта му, ръцете му следващи извивките на гърдите й, пъпките й болезнено се втвърдяваха от допира на пръстите му.

Желаейки го, тя се притискаше към него, повдигайки се и сядайки върху тоалетната масичка и обвивайки тялото му с ръце и крака, чувствайки твърдата му дължина притисната до същината на чувственото си тялото. Бедрата й се търкаха о неговите и той простена от страстно желание, преди устните му да потърсят кадифената кожа на врата й и да го обсипят с нежни целувки.

Пръстите му дразнеха пъпките й през тънката нощница, ръцете му обгръщаха сочните й заоблени гърди. Тя знаеше, че езика му ще последва ръцете и копнееше за това, смъкна нощницата си от раменете и я остави да падне на талията.

Филип почувства препускането на кръвта си при вида на деликатното й тяло и закръглените сочни гърди, блестящи като сатен на светлината на свещника, косата й разпусната по гърба, бялата нощница паднала в скута й, красивите й крака обхванали здраво бедрата му, притеглящи го към себе си. Огледалото зад гърба й отразяваше златната светлина на свещника, бледата кожа на гърба й, сладките форми на бедрата й, ръцете му започнаха да галят гърба й, дланите му притискаха закръглените й форми.

Още веднъж, мислеше тя, отпусната в здравото му тяло с горчиво-сладък копнеж, шепнеща нежни слова, допряла устни до топлата кожа на шията му и дъха й чезнеше в копринено черните му коси.

Тя вдигна устни към неговите и жадно вдъхваше дъха на брендито по устните му. Той нетърпеливо смъкна ризата си, горящ от желание да усети нежните форми на гърдите й прилепнали до тялото му и ръцете му обходиха бедрата й, разделиха ги и започнаха да се движат във влажните й топли листенца. Тя тръпнеше от опитното му докосване и се гърчеше без свян около пръстите му, отметнала глава в трескаво желание.

Виктория се протегна към напиращия негов твърд и дълъг, ръцете й се разтрепериха, когато усети топлината му през опънатата материя на панталона и Филип простена тихо при нейното докосване.

Панталонът отиде при ризата и Виктория изохка от удоволствие, когато той влезе в нея, бавно изпълвайки я с топлата си пулсираща стрела, ръцете му обхванали отзад бедрата й, разтваряйки ги широко, почти повдигайки я от тоалетката.

Очите им вперени един в друг в момент на взаимно притежание, горещи и ярки от огъня, отразяващи вечната като живота нужда, която ги тласкаше към взаимно притежание.

За момент той се дръпна и с очи заопипва голото й тяло, проблясващо на светлината на свещника, движещите се нагоре-надолу гърди от учестеното й дишане, нежните розови дипли на най-интимното й място, без свян отворено за очите му, вида на пулсиращата му стрела наполовина още вътре в нея, проблясващата завеса на къдриците, разпилени по раменете й, цялата сцена отразена в огледалото отзад.

Опиянен от гледката, той започна бързо да се движи в нея, здраво държейки я в ръце.

Тя се извиваше срещу него с охотата на опитна куртизанка и при това заслепяващо красива в искрената си страст. Тя чезнеше в зова на тялото си, в чувството, че го има, когато я изпълваше отново и отново, бързо и с напрежение, за което не бе мечтала. Тя се хвана за раменете му, и започна да се притиска към него и устните му грабнаха нейните, изгаряйки душата й, ритъма на езика му повтаряше ритъма на бедрата.

Краката й стягаха хватката около талията му, ръцете му стискаха извивките на ханша й, повдигайки я срещу себе си, изпълвайки я съвършено, сърцевината й притисната до горещия му корен.

Обезумяла от страст, тя се люшкаше срещу него, бедрата й правеха трескави кръгове и прииждащи топлинни вълни заливаха тялото и почти я подлудяваха.

Устните му затвориха вика, който се готвеше да изскочи от устата й. Тя го яздеше диво, фрикцията на телата им я потапяше в незнайни бездни, бляскави спазми се гонеха в тялото и душата й, тя чу ниския му страстен вик на триумф през ослепителния блясък на усещането на експлозията му в пулсиращата топлина на тялото й.

Той я държеше здраво, полюшвайки я леко докато страстта им отмина и сърцебиенето й се успокои. Тя отпусна главата си на гърдите му, цялата в пот и пое дълбоко въздух, когато света около нея си дойде на място.

Тя чувстваше дъха му по главата си и той триеше страните си в косите й.

— Господи — шепнеше той замаян. — Господи, Виктория. Можех да те занеса поне в леглото.

Тя леко се засмя.

— В леглото? Там ли трябва да се прави? — Тя си протегна лениво краката като котка.

Те си освободиха крайниците, смеейки се тихичко на собствената си страст, смях на доволни любовници, той я занесе в леглото и легна до нея.

Те нежно галеха телата си, изучавайки със спокойна нежност извивките и вдлъбнатините на формите си, очите им бяха доволни и весели.

— Много си красива — каза й той, пръстите му поставени върху стегнатия й корем, гласът му бе нежен в лятната нощ. — Щях да полудея от ревност тази вечер.

— От кого ревнуваш? — попита любопитно тя, изтягайки се доволно под ръката му, наслаждавайки се на топлината на тялото му.

— От всеки мъж у Лоренсови. От всички мъже в света, които могат да ти предложат това, което аз не мога — дом и почтен живот.

Виктория се засмя без горчивина в гласа.

— Те не ми предлагат нищо почтено. Изглежда честа е запазена за членове на тяхното общество, а ние бедните сме за развлечение. Да ги спасяваме от жалкия живот с ужасните им жени, предполагам.

Филип се почувства леко засрамен.

— Ти го правиш да изглежда много глупаво и тъжно.

— То е — настоя Виктория, следвайки с пръст профила му, спирайки на устните за бърза целувка, — с изключение на нас. Ние сме много различни, да знаеш.

Филип внимателно разгледа лицето й, но там не откри ирония, само задоволство и тя го дари със сияеща усмивка, която го накара да се засрами.

— Защото ти ме обичаш — добави тя, лягайки върху косматите му гърди.

Филип бързо се изправи.

— Аз какво? Нищо такова не съм казвал — протестира той.

Виктория се усмихна лениво и го целуна бързо по рамото.

— Точно така — каза леко тя, незачитайки възражението му. — Не е необходимо да ми го казваш. Аз знам.

Той се засмя тихо, прекарвайки пръсти през заплетените й къдрици и махайки ги от лицето й.

— О, знаеш, и от къде знаеш? Сигурно от големия ти опит с мъжете.

Виктория го погледна в очите, закачливия огън бе изчезнал от погледа й.

— Достатъчен, за да разбера, когато някой истински ме обича и когато не ме обича. Хари не ме обича, ти ме обичаш истински. Виждаш ли, че зная?

— Но аз не съм ти казвал такова нещо — тихо каза Филип, безсилен пред такава логика.

— Не — повтори тя с неговия акцент. — Но това ни най-малко не ме смущава.

Тя чу раздразнената му въздишка, но той не продължи да спори, просто остана да лежи, галейки тялото и играейки с къдриците й, докато сладката премалялост на приятната вечер я завладя и тя, като заспала, се отпусна в ръцете му, заслушана в равномерното му дишане, поемайки дъха на тялото му, мечтаейки да спи по този начин всяка вечер и завинаги.

След известно време той въздъхна тъжно, топлият му дъх мина през косите й, тя чу ясно шепота му:

— Сладка, Виктория. Je t’aime.

Филип се стресна от внезапния й смях.

— Дотолкова разбирам френски. Виждаш ли, че ме обичаш.

Той остана объркан и едновременно радостен, целуна я почти грубо, задушавайки бълбукащия й смях. Със закачливо ръмжене се завря под чаршафите и започна да целува топлото й тяло, докато протестите и смехът й преминаха в сладко мъркане, носещо се из тъмния спокоен въздух.

Глава дванадесета

Дойде и месец юли с горещи прекрасни дни, окичени с рози и ароматни ружи и с блещукащи фонтани под безоблачно небе. Топъл вятър разнасяше мириса на дъхаво сено, лилави камбанки цъфтяха на гроздове покрай прашните пътища, показвайки петнисти гърла под лъскави листенца.

Виктория за първи път в живота си бе влюбена. За първи път разбра, защо пияниците жадуват за алкохол, независимо, че знаят колко много им вреди, по същия начин тя жадуваше за Филип, жадуваше да е близко до него. Тя чакаше с копнеж за някоя открадната целувка в конюшните, за бележка тайно предадена под масата, за беззвучно изговорени: „обичам те“, които й пращаше, когато се разминаваха в хола.

Най-много очакваше нощите, когато оставяше леглото си и ги прекарваше в ръцете му, под балдахина на дъбовите дървета или в хладните чаршафи на неговото легло, наситено с омайващата миризма на кожата му и на сандалово дърво. Тя му призна, че обожава тази миризма. На следващия ден Филип й подари ветрило, деликатните елементи на което бяха направени от сандалово дърво. Когато вееше покритото с бяла коприна ветрило, миризмата на сандалово дърво се разнасяше около лицето й, отнасяйки мислите й към предстоящата нощ.

Виктория изобщо не скучаеше, понякога усещаше вина, понякога (не много често) усещаше съчувствие към Лавиния, която очакваше с растящо недоумение Филип „да заговори“. Имаше и сутрини, когато Виктория се зачервяваше от ужас при спомена за буйната си страст и Мери ще забележи зачервените й страни и изпръхналите от целувки устни и ще предложи да се помоли за душата й.

Виктория й се смееше и закачливо питаше, дали господ ще й прости ако изреже по-ниско деколтето на бялата рокля и на жълтата, и защо не на небесносинята?

С всеки изминат ден, без обявен годеж между Лавиния и Филип, надеждата й растеше.

Джонатан се безпокоеше от държанието на Лавиния. Той много я харесваше, радваше се на непринуденото им приятелство и независимо, че никога не бяха говорили той знаеше, какво става и много се безпокоеше. Не, че беше й го казал, но Виктория разбираше от загрижено сключените му вежди и между тях се появи неудобно мълчание, от което тя се чувстваше скована и още по-лошо — виновна.

Все по-рядко и по-рядко излизаха да яздят сред природата и Виктория често бе разсеяна и раздразнителна. Джонатан от своя страна се чувстваше несигурен с тази нова Виктория, която неочаквано придобиваше сочна плътска красота. Очите й лъщяха замечтано, страните й блестяха с трептящ цвят, а гърдите й, като че се подуваха извън силно пристегнатия корсаж. Наистина тя пращеше от здраве и смехът й, както всякога, често се разнасяше, но на Джонатан му се струваше, че той звучи напрегнато и понякога виждаше сянка по лицето й или зърваше за миг да пробягва в очите й тъга.

След една от тези изпълнени с дъх на лято разходки, Джонатан и Виктория се връщаха от селото и минаваха покрай ниви със зреещо жито и пръснати тук-таме къщи. Копитата на конете вдигаха прах по пътя и Виктория се чудеше дали е имало някога такова горещо лято. Топлината обикновено не я смущаваше, но днес я задушаваше. Чувстваше се замаяна, независимо, че яздеше под сянката на крайпътните дървета.

Не спя достатъчно, помисли тя, избърсвайки потта от лицето си с обточена с дантела копринена кърпичка. Беше прекарала нощта при Филип и той беше полудял от страст. Любиха се един, два, три пъти.

— Виктория, чуваш ли ме?

Стресната, Виктория погледна Джонатан, който я наблюдаваше обезпокоен. Дразнеше се от това загрижено лице, което носеше напоследък, високото му чело набръчкано, под крилата на златорусите коси, кафявите очи, като че вечно питащи: „Всичко наред ли е с теб Вик?“.

— Извинявай, сигурно е от топлината — излъга, знаейки, че на него му е ясно, че е лъже. — Защо, какво каза?

— Казах, че имам писмо от Хари. Пише, да те помоля за прошка. Пише, че се чувства жалък.

Виктория въздъхна. Хари. Тя искаше да го забрави. Искаше да забрави всички — Лавиния, братовчедката Абигейл, баща си, Джеймс, дори Джонатан, който винаги беше мил с нея, но чийто очи отразяваха страховете и съмненията й, чувстваше се толкова разкрита и проницаема.

— Така значи — отговори кратко тя, топлината я правеше повече раздразнителна от обикновено. — Хари заслужава да е жалък. Надявам се да се задави от самосъжаление.

Джонатан я погледна тъжно.

— Той наистина чувства така, Вик. Не твърдя, че не е постъпил отвратително е теб, но вярвам, че истински съжалява. Никога не би го направил, ако беше трезвен.

Виктория обърна главата си настрани към ширналите се пред погледа й жита, блеснали на слънцето, към веригата зелени хълмове. Прииска й се да си е у дома, където всичко беше толкова просто.

— Ти не разбираш — накрая каза тя. — Не мога да простя на Хари. Мислех, че ми е приятел, а той ме обиди, искаше да ме купи, като че съм проститутка, която може да заведе у дома за някакви пари. Предложи ми каляска, къща…

— Какво ти предложи монсиньор маркиза, Виктория? — Джонатан произнесе въпроса тихо и притеснено, но всяка дума за Виктория беше като плесница.

Тя се обърна ядосана към него, срама и незачитането бяха обагрили страните в червено, а очите й горяха.

— Да не си посмял да ми говориш така! Какво знаеш ти, какво право имаш да се месиш?

Феъфилд преглътна и се изчерви. Той отклони погледа си.

— Никакво право, предполагам, освен това, че съм ти приятел. — Той спря да говори и за момент очите му се замъглиха от сълзи. — И се надявах на нещо повече, Виктория. Ти си ми много скъпа и… никога не бих те унижил и направил моя метреса.

На Виктория й се доповръща. Стомахът й се сви. Това беше самата истина. Независимо от нежните думи, които си разменяха с Филип, голата истина беше, че тя е негова метреса. Проклет да е Джонатан, проклет да е, че й го каза, че го хвърли направо в лицето й. Тя се бореше със сълзите си, хапейки устни.

— Не съм му метреса — с треперещ глас успя да каже тя. — Той ме обича Джонатан, каза ми го.

Кафявите очи на Джонатан потъмняха, ръцете му стиснаха по-силно юздите.

— Той ти го каза, каза ти значи? По дяволите, колко хубаво от негова страна, нали? И когато ти казваше, не взе ли да ти направи почтено предложение? Предложи ли ти да се ожените, Вик?

— Може да го направи — извика тя, опитвайки се да убеди и себе си. — Може би ще го направи. Още не е предложил на Лавиния, нали?

Джонатан я гледаше тъжно, махна падналата върху челото си коса и каза:

— Ще се моля да си права, Вик. Но се страхувам, че ще останеш наранена. Французите са по-изтънчени в тези неща, по-преситени са от нас англичаните. Любовни слова казани в леглото са игра, част от забавлението, част от преследването. Ако вярваш какво ти казва мъж в момент на страст, сигурно ще останеш разочарована.

На Виктория й се повдигаше от срам, притеснение и от откровения начин, по който Джонатан й говореше. Той нямаше право, сигурно грешеше. Защо й говореше тези ужасни неща, защо я нараняваше? Джонатан се приближи към нея, сякаш искаше да хване ръката й, искаше да я успокои и тъгата в очите му бе повече отколкото тя можеше да понесе.

— Върви по дяволите — извика тя, дърпайки юздите на коня си. — Остави ме! Никога не ми казвай такива неща! Не искам да мисля така. Аз го обичам, не виждаш ли? И зная, че и той ме обича. Не ти позволявам да цапаш любовта ми с такива морални проповеди!

— Ще се моля богу, да си права, Вик — повтори простичко той, гледайки, като че бе го зашлевила.

Виктория сръга коня си и той полетя напред в галоп, а Джонатан остана загледан тъжно след нея.

Докато стигне прохладното убежище на стаята си, тя се чувстваше жалка и объркана, замаяна от грозните думи на Джонатан, хвърлени направо в лицето й.

Тя повърна в нощното гърне, дръпна тежките сини завеси, легна напряко в леглото и заспа.

За най-голяма своя изненада Филип Ст. Себастиан бе влюбен. Нямаше смисъл да го отрича, дори пред себе си. Ако Виктория бе омайваща с нейната искрена невинност, два пъти по-омайваща ставаше с новооткритата си сексуалност. Зелените й очи му разказваха тайни през деня, тялото й копнеещо се свързваше с неговото през нощта, като че бяха родени едно за друго. Дрезгавият й глас шепнеше любовни думи в ушите му, възбуждащи и сладки, като горски мед, а щом заспиваше преследваха го в сънищата му.

След такъв сън той дойде до извода, че не може да се ожени за Лавиния.

По дяволите замъка на прадедите му, по дяволите Кристина и сметките й, по дяволите Франция, ако трябва ще има Виктория. Ще я заведе в Аверне, сред планините в старинния замък и ако проклетите греди на покрива се срутят върху главите им, хубаво. Той ще умре щастлив.

Почувства, че голяма тежест се смъква от раменете му, като че се ражда отново и когато на закуска видя Лавиния, каза й, че скоро си тръгва, благодари й за гостоприемството и замълча.

Тя чакаше предложение с вперени в него очи, сигурна, че ще го получи, Филип не каза нищо повече, тя се извини с леденостудена любезност и си отиде в стаята. Филип почувства леко угризение на съвестта, след това благословено облекчение и радост. Той потърси Виктория, но му казаха, че е отишла на езда с Джонатан. С леко, като на дете, сърце той се отпусна на един фотьойл в библиотеката и зачака Виктория.

В библиотеката беше прохладно и спокойно. Ореховото дърво блестеше с кехлибарен блясък на слънцето. Филип взе едно малко томче, което бе оставено на масата, върху отворената му страница бе поставен кадифен ширит. Помисли, че може би Виктория е оставила този знак и когато прочете стихчето се увери, че е тя:

„Ела при мен и моя любов бъди.

Двама насладите й да докажем,

дето планини и равнини, поля и долини,

гори или стръмни руини, ще редят.“

Да, Виктория е оставяла белега, сигурен беше, оставила го е за него. Той взе копринения ширит и то пъхна с усмивка в джоба. Вероятно още тази вечер ще й го върне с майчиния си пръстен завързан на единия край. Представяше си израза на лицето й, шокирана от неочаквания обрат, когато й постави пръстена й каже, че ще се ожени за нея и за никоя друга.

Остро изкашляне го сепна и когато повдигна поглед видя лорд Сесил Харингтън, застанал на вратата, огромното му тяло облечено в износен костюм за езда, червендалестото му лице подозрително устремено във Филип.

— Bonjour, както бихте казали вие — поздрави лорд Сесил с провлеченото си произношение, леко повдигнатите му навъсени вежди бяха в противоречие с добродушния му поздрав.

— Сър? — отговоря неловко Филип и неудобството му се засили, когато графът затвори тежката врата зад себе си и тежко седна на стола до него, поглеждайки го с не добро око.

— Добре де — започна лорд Сесил притеснено и спря да прочисти гърлото си. Той повдигна с разбиране очи към тавана, когато видя, какво чете Филип. — Поезия, а? Не се учудвам.

Филип съвсем се притесни, но само повдигна вежди под настойчивия поглед на графа.

— О, вие сте доста хладнокръвен, а? Сигурно, защото сте французин, предполагам. Още от самото начало се безпокоях. Но Лавиния изобщо не искаше и да чуе, бих казал, бързо завладявате женските сърца, блестящ сте с вашите маниери.

Филип реши, че ще е по-разумно да мълчи.

— Добре, ще ви говоря директно. Лавиния дойде при мен и се развика, като продавачка. Каза, че си тръгвате, без да сте поискали ръката й. Не, че това ме разтревожи. Никога не ме е привличала идеята за френски сватове, но Лавиния не зачита мнението ми.

— Съжалявам — каза Филип, стараейки се да се вземе в ръце. — Никога не съм мислел да нараня Лавиния, но аз…

— Остави Лавиния. Сигурно я намирате разглезена, дребнава и своеволна. Разбрали сте, че под хубавото лице се крие лош характер. Аз не съм сляп, сър. Независимо, че някои ме мислят за такъв. Не съм дошъл тук да разисквам характера на дъщеря ми или липсата на такъв. Искам да зная, скъпи млади човече, какво мислите да правите с мис Ларкин?

Филип остана като поразен от гръм и стария граф беше много доволен от себе си.

— Точно така, мис Ларкин. Аз не съм нито сляп, нито глупав и много малко неща могат да убегнат от вниманието ми. Зная, че тя ви обича, зная, че спите с нея и искам да зная какви са намеренията ви? Ако още не сте мислил, време е да го направите. Момичето бе оставено под моя покрив девствено и невинно, а вие с вашия сладък глас и красиво лице не му мислихте много. Тя може да е бедна, но е моя роднина, за бога…

Филип присви очи.

— Вие ме подценихте, сър. Не съм мислел да я прелъстя и да я изоставя. Аз я обожавам и ще се оженя за нея.

Лорд Сесил се облегна назад в стола и погледна изненадано Филип.

— Вие ще се ожените за нея, наистина ли? Боже, как ще се ядоса Лавиния? Знаете ли какво означава това? Ще трябва да й купя най-малко шестдесет рокли и да й платя тур на континента.

Филип въздъхна абсолютно успокоен.

— Съжалявам, сър. Надявам се да не ви струва много скъпо.

Сесил махна безгрижно с ръка.

— Глупости. Сега вървете да мечтаете или да пишете сонета, или каквото там влюбените правят. И ще чакам с нетърпение обявяване на годеж утре сутрин.

— Аз също — съгласи се Филип. — С цялото си сърце.

Той тактично избягваше Лавиния през останалата част от деня и прекара следобеда в пакетиране на нещата си. Филип отказа да слезе за вечеря и изпрати по един от лакеите бележка на Виктория да го чака в десет часа. Моля, допълни накрая той, знаейки че това ще я разсмее.

Часовникът в музикалната стая удари десет, когато Филип мина по горната площадка на голямото стълбище и дочу напрегнатия глас на батлера Холиуел, разговарящ с някого в празния салон.

Гласът на човека, с когото говореше, беше отчаян и възбуден. Филип чу, че говори на някаква смесица от английски и френски. Думите, които достигнаха до него го накараха да спре.

— Намерете… да намерите Ст. Себастиан… моля бързайте… нещастие…

Филип изпита ужасно предчувствие и бързо слезе по стълбището, токчетата му чукаха остро по полирания мрамор в тъмното фоайе.

Той видя смутения батлер отчаяно да успокоява мъж в лакейско облекло. Филип познаваше мъжа. Той бе камериер на приятеля му Етине Дю Бей, притежател на корабоплавателна компания в Лондон, в която Филип бе инвестирал доста пари.

— Всичко е наред, Холиуел, мисля, че става въпрос за мен — бързо извика той. Камериерът на Етине се обърна облекчено към него и бързо премина на френски. — Моля, говори по-бързо какво е станало? За какво нещастие говориш? Нещо с Етине ли? Или с бизнеса му?

Мъжът погледна Филип и пое облекчено въздух. Филип забеляза, че човекът е пътувал трудно, лицето му бе покрито с прах от дългия път и преди да заговори избърса потта от челото си с трепереща ръка.

— Не, маркизе, по-лошо, много по-лошо. За Франция.

Филип отново почувства, че го полазват тръпки от лошо предчувствие.

— Революционерите са превзели Париж. В Лондон пристигат параходи пълни с емигранти, те разказват ужасни истории…

Изтощеният лакей спря да говори, като видя израза върху лицето на Филип. Кажи му внимателно, беше го предупредил Етине, но нямаше внимателен начин за казване на такова нещо.

— Освободи ли са затворниците от Бастилията, тълпите са излезли на улиците, влезли са във Версай. Те… те избивали аристокрацията, арестували ги със стотици… казват, че улиците на Париж са покрити с кръв.

На Филип му се доповръща от страх.

— Сестра ми… Кристина.

Тя беше в двореца с кралското семейство. Какво ще направи тълпата с нея, с нейното гордо лице и копринените й дрехи, носещи герба на непопулярния Ст. Себастиан, на едно от най-омразните имена, заради развратния му дядо. Няма да постъпят добре с нея, страхуваше се Филип. Очевидно вестоносецът на страшните вести беше на същото мнение, защото при споменаване на Кристина Ст. Себастиан, той наведе глава прекръсти се и устните му бързо промълвиха молитва.

— Прекрасна девойка, монсиньор, сигурен съм, че няма да имат милост към нея.

— Убийци — извика презрително Филип. — Сигурен съм, че няма да имат милост.

Почувства, че кръвта му замръзва при тази мисъл. Спокойното фоайе с просторния свод злокобно повтори думите му.

— Остани тук — нареди той на камериера. — Аз ще събера набързо нещата си и ще тръгна веднага с теб. Ако има начин да я доведа тук, ще го направя.

Той остави разстроения мъж в тихото фоайе и бързо се върна в стаята си, опитвайки се да владее надигащия се страх в гърдите си.

Кристина, последният член от семейството му, ангелчето с черните къдрави коси, утехата от безрадостното детство.

Когато му бяха съобщили, че майка му е починала той се бе промъкнал в детската стая, мръсен десетгодишен хлапак с разбито сърце. Вдигна от люлката спящото бебе и го притисна до гърдите си. Сълзите му се стичаха по пълничките й бузки, по надиплените с гривнички ръчички и по копринените черни коси. Той й казваше, че не трябва се страхува, защото винаги ще се грижи за нея и тя го гледаше с кръглите си доверчиви сини очички и е завряно в устата юмруче.

— Няма да те изоставя — повтаряше разпалено той. — Идвам си у дома мое мило, котенце.

— У дома ли? — опомни се той, но не можа да си даде отговор. Щеше да направи всичко възможно, нямаше да обърне гръб на последния член на фамилията си.

Колко нелепо, помисли той — вечерта, която обещаваше да бъде една от най-щастливите, трябваше да се превърне в кошмар.

Той грабна писалка и лист хартия от бюрото в стаята си и бързо написа писмо на Виктория.

„Моя скъпа Виктория,

Извини ме, че тръгвам толкова неочаквано, но току-що получих съобщете за бедственото положение в Париж. Тълпите превзели града и започнали масово да обезглавяват аристокрацията. Зная, че ти, която толкова много обичаш братята си, ще разбереш незабавното ми заминаване — Кристина е там и ако още е жива, ще намеря начин да я доведа в Англия.

Дано това са само налудничави слухове и да мога след броени дни да се върна при теб. Не зная какво да очаквам.

Бъди сигурна, че ще се върна. Чакай ме, моля те.

Пази писмото и ако се съмняваш прочитай го пак — ти си моето сърце, моята любов и в деня, в който се върна ще се оженя за теб… моля те. Да върви по дяволите замъка, Лавиния, ти ще си моята съпруга.

Ако имаш нужда от пари, ще кажа на Етине Дю Бей от Хармън Стрийт, Лондон, да те авансира с колкото е необходимо. Зная, че ще кажеш, пари за какво? Но ще бъда поуспокоен, ако зная че си осигурена.

Копнея за теб, споменавай ме в молитвите си и се грижи за себе си. Обичам те.“

Той попи с попивателна написаното, смени обувките с ботуши за езда и метна с лекота куфара на рамо. Чувство за нереалност го обзе, когато прекосяваше тихия хол на Харингтънови, сякаш станалото тук бе само сън, който скоро ще свърши.

Когато се спусна по стъпалата погледа му се спря на позната по физиономия камериерка с черни къдрави коси, напиращи изпод бялото боне. Той я хвана за ръка и тя се дръпна обезпокоена от израза на побелялото му изопнато лице и напрегнатия израз на очите му. Той постави писмото в ръката й.

— Незабавно предайте това писмо на мис Ларкин. Имайте грижата.

Без да пророни нито дума камериерката кимна само с глава.

— Мерси — набързо каза той и се спусна надолу по стъпалата.

Момичето любопитно го проследи с поглед, когато той каза нещо на чакащия във фоайето мъж. Те си размениха неразбираеми за нея реплики и излязоха през външната врата.

Само след минути се чу шум от копита по чакъла и след малко този шум заглъхна в далечината.

Камериерката бавно се обърна и тръгна нагоре, забила поглед в набързо сгънатия лист хартия. След няколко минути тя влезе в спалнята на Лавиния и протегна интригуващото писмо към господарката си.

— Какво има, Дейзи? — сопна се Лавиния. — Съвсем ясно ти наредих, че не желая да ме безпокоят.

— О, да, милейди. Но си помислих, че това писмо ще ви заинтересува — съдейки по вида на французина и по това, че искаше незабавно да го предам на мис Виктория.

В очите на Лавиния светнаха студени искри, но лицето й остана безизразно. Тя седна в леглото и протегна властно ръка. Дейзи покорно подаде писмото и видя как по страните на господарката й избиха червени петна като четеше написаното.

— Точно, каквото си мислех, милейди, те са любовници, нали?

— Млъквай, Дейзи. — Устните й побеляха и ръцете й трепереха от потискана ярост при четенето на това любовно писмо на Филип и предложението му за женитба.

— Какво пише? — попита, без да може да се спре Дейзи.

— Пише, че мис Ларкин е кучка — изсъска Лавиния с бесен глас. Тя смачка листа в треперещия си юмрук и го подаде на Дейзи. — Веднага го изгори. Моментално, пред мен и не споменавай пред никого за писмото.

Камериерката отиде при камината и го постави на скарата, поколеба се само за миг, преди да поднесе пламъка на горящ свещник към него.

Лавиния стана от леглото и облече украсен с панделки халат върху тънката, като паяжина нощница.

— Не стой там, глупачке. Ела да ми оправиш косата. Ще направя посещение на скъпата си братовчедка.

Дейзи погледна към студените, искрящи от яд очи на господарката си, отразяващи гаснещия вече пламък на писмото и беше доволна, че не е мис Ларкин.

— Съжалявам, че няма да отидем във Франция, милейди и това е самата истина — състрадателно каза тя, поемайки четката за коса. — Щеше да е великолепно, наистина щеше да е.

Устните на Лавиния се стегнаха и тя огледа внимателно лицето си в огледалото.

— Млъкни, Дейзи — повтори тя.

Дейзи бързо погледна към студените й очи и млъкна.

Когато чу почукването по вратата, сърцето на Виктория подскочи и тя почувства, че кръвта й нахлува в лицето.

— Чакай, чакай — тихо каза тя на Мери. Виктория пусна бялата си наметка на пода и без да се срамува, само по бельо, се мушна в леглото, заемайки, по нейна преценка, съблазнителна поза. — Виж, как изглеждам? — прошепна тя, затискайки с ръка напиращия отвътре смях.

Мери се изчерви и закри с ръка конспиративна усмивка.

— Много порочно, мис. Направо в ада ще отидете, не се съмнявайте в това — отговори тя, гледайки с ококорени очи Виктория, облечена само с обточени с дантела гащи и тесен корсет, връзките на който бяха разхлабени и разкриваха по-голямата част от бюста й.

— Истински ад. Господ прощава на любовниците, Мери. — Непринудено я успокой Виктория.

Почукването по вратата се повтори, този път нетърпеливо.

— Мисля, че е време да си отивам — каза Мери. — Опитайте се да поспите, мис, ще се видим утре сутрин.

— Благодаря, Мери, лека нощ — прошепна Виктория.

Мери отвори вратата и внезапното й ахване накара Виктория бързо да се изправи в леглото.

— Не е ли прекрасно тук? — студено попита Лавиния, бутвайки Мери, за да влезе. Лицето й бе изопнато и студено, подигравателна усмивка заигра в края на устните й, когато възмутения й поглед спря върху полуголата Виктория. — Колко шармантно изглеждате, мис Ларкин. Но страхувам се развратните ти номера са отишли напразно, твоят джентълмен няма да дойде тази нощ… и която и да е нощ.

Виктория потисна порива да се покрие. Сърцето й заби, очите й се присвиха, като на котка и тя се повдигна на единия лакът.

— Какво искаш, Лавиния? — кратко попита тя.

Лавиния не бързаше да отговори. Тя се заразхожда из стаята, докосвайки четките за коса, шишенцата с теменужена вода, коприненото ветрило от Филип с нарисувана пасторалната сцена и мирис на сандалово дърво.

— Дойдох да ти предам поръчение от Филип.

Стомахът й се сви, сърцето й се разтупка лудо в гърдите и тя се почувства, като хванат в капан заек, но се насили и гласът й прозвуча спокойно.

— Не ти вярвам — накрая отговори тя, погледа й се местеше от грациозната, облечена в бяло фигура на Лавиния към тази на Мери, все още с ръка на дръжката, малкото й кръгло личице гледащо уплашено.

Лавиния се разсмя с неприятен писклив смях.

— Как можа нашата умна мис Ларкин да постъпи толкова глупаво? — попита подигравателно тя. — Ще ти кажа. Ти преигра. Мислеше, че ще се ожени за теб, нали така?

Виктория преглътна, неспособна да издаде звук, замръзнала от шока.

— О, небеса, мис Ларкин, наистина ли си мислеше, че не зная за това? Колко си глупава. Разбира се, щом Филип иска да се повъргаля с някое и друго селско момиче, това си е негова работа и мен ни най-малко не ме засяга — въпреки, че би могъл да прояви повече вкус.

Виктория бавно се надигна към нея, сърцето й тупкаше, кръвта й бучеше в ушите.

— Лъжеш, Лавиния. Махай се от тук.

— Очевидно, не ти се иска да повярваш — тросна й се Лавиния. — Но, това е самата истина. Той замина, мис Ларкин. Каза, че си му била много забавна, но вече е отегчен. Ще се срещнем в Бат и там ще обявим годежа. Малко те съжалява. Мисли, че ще е жестоко да обяви годежа тук, където ти… си правила, каквото обикновените момичета правят толкова лесно и без задръжки.

Гърдите я боляха, очите й горяха.

— Махай се от тук — повтори тя, но този път гласът й трепереше.

— Разбира се — отговори Лавиния, упорита усмивка играеща на пълните й устни. — Между другото, очаквам да си направиш план и да напуснеш до края на седмицата. Не искам всяка сутрин да гледам на масата изоставената любовница на бъдещия си съпруг. Ще ми се повдига. Няма да е лошо да избързаш с напускането. Не ми се иска да пиша на горкичкия ти баща и да му разказвам тази тъжна история. Какво биха казали скъпите ти братя, ако узнаят, че си изкарала лятото, като любовница на френски аристократ.

Виктория сграбчи гладкото дърво на колонката до нея и я стисна толкова силно, че кокалчетата й побеляха.

— Ще си отида — каза тя с нисък треперещ глас. — Но, чуй ме, Лавиния — ако кажеш само още една дума, ще те ударя.

Лавиния видя огъня в зелените й очи, напиращото напрежение в тялото й, обърна се и тръгна. Тя спря на вратата и се обърна към Мери, която тихо плачеше, стиснала с ръце престилката.

— Ти, разбира се, незабавно си уволнена. Няма да получиш препоръчително писмо. Очаквам да ни напуснеш още утре.

Лавиния се усмихна хладно на Виктория.

— Една седмица — повтори тя и излезе, затваряйки вратата след себе си.

Виктория погледна убитото от скръб лице на Мери и почувства вина, вина, каквато никога до сега не бе чувствувала. Опита се да проговори, но не можа. Главата й бе олекнала, ушите й пищяха. Доповръща й се и преди да успее да се спре падна на колене, извади нощното гърне и повърна.

Стомахът й се изпразни веднъж и още веднъж, докато почувства, че се дави. Горещи сълзи започнаха да се стичат по страните й, дъхът й идваше болезнено и на пресекулки.

Почувства хладната ръка на Мери върху челото си и чу нежният й успокояващ глас. Когато след малко тялото й се успокои, Мери й помогна да си легне и я покри с меко одеяло. Тя продължи да трепери независимо, че вечерта беше топла.

— Тя лъже, Мери, сигурно лъже. Моля те, иди да видиш къде е, провери в стаята му, моля те.

Мери избърса с трепереща ръка сълза от лицето й и кимна с глава. Горката мис Виктория, която винаги беше добра и весела, а сега прилича на хваната в капан кошута с големи изплашени очи. Мери си избърса сълзите с края на престилката и отиде да търси маркиза.

Търсенето не продължи дълго.

— Наистина е заминал. Стаята му е гола, няма бележка или каквото и да било. Един от лакеите ми каза, че някакъв французин дошъл за него и заминали. Страшно сме загазили, мис.

Двете седяха на изпомачканото легло и тихо говореха.

— И аз уволнена — добави Мери отчаяно, — без препоръки. Не мога да се върна у дома. Там е препълнено и няма много за препитание. Майка ми не може да храни още едно гърло.

Виктория почувства ново пробождане и закопня за дома си, където цъфтяха ружи и рози и червени трендафили пълзяха по дебелите стени на къщата оплетени с листа на бръшлян.

— Ела с мен у дома, Мери. У нас има много място и храна. Момчетата ще те обикнат, като мен. Има повече от достатъчно за още един.

Мери погледна сериозно бледото лице на Виктория оградено с червени къдрици и с тъжни очи и мразеше, че се налага да й каже:

— Но ще има ли място за още двама, мис? Защото има още един, за когото да мислите, няма съмнение в това.

Виктория я погледна уплашено.

— Какво искаш да кажеш, Мери? — настоя любопитно тя и се ужаси, когато Мери започна тихо да плаче.

— О, мис, не разбирате ли? Това, че постоянно сте уморена и днес на два пъти повръщате. Ще имате бебе! Вие сте в ужасно положение!

Виктория замръзна от шока. Бебе. Тя не може да има бебе.

— О, Мери, ти сигурно грешиш. Аз не мога да имам бебе.

— О, да, можете — възрази Мери, — освен ако мислите, че бебетата растат под зелевите листа. Помислете, мис… кога за последен път имахте мензис?

Виктория заклати глава, чувство на ужас я обзе.

— О, Мери… о, Мери… какво ще правя? Не мога да се прибера у дома — баща ми ще ми отреже главата… О, боже, какво направих?

Тя плачеше, горещи сълзи мокреха рамото на Мери и се стичаха по косите й.

Мери я милваше и успокояваше, доколкото може.

— Хайде, мис… стига… ще измислим нещо. Не сте първото забременяло момиче нито ще сте последното.

— Да, но съм най-глупавото — хълцаше Виктория. — Какво правят такива момичета, Мери?

Мери се сети за момиче от тяхното село, което само бе абортирало и беше умряло от кръвоизлива, който си бе причинило.

— Заминават някъде докато бебето се роди и след това се връщат у дома — накрая обясни тя.

Виктория се питаше дали всичко това не е един кошмар. Ами бебетата? Какво става с бебетата?

Мери беше чула, че някои момичета убивали новородените, но това беше ужасно, немислимо.

— Бебетата отиват в сиропиталище или при роднини… омъжена сестра… или леля.

— Аз нямам такива — каза отчаяно Виктория, — освен леля Абигейл. Какво ще правя, Мери? — В гласа й се долавяше истерия. — Ще трябва ли да отида при нея и да кажа: „Скъпа братовчедке, съжалявам, но спах със съпруга на дъщеря ви и ще имате ли нещо против да отгледате бебето, което ще родя от него?“.

Мери повдигна ръка и започна да я милва успокоително.

— Аз ще се погрижа — каза спокойно тя. — Аз иде взема бебето ти, мис.

— О, Мери, как? Ти си в по-тежко положение от мен. Нямаш работа, нито дом, където да отидеш…

— Аз ще си намеря работа — твърдо каза Мери. — Ти също, докато можеш да работиш. Имам малко спестени пари с тях ще преживеем, когато бременността ти напредне и не можеш да работиш. И ако във фермата ви има място и храна, ще отидем там с бебето. Ще кажеш, че бебето е мое. Ще кажем… че съм вдовица.

Виктория гледаше шокирано спокойното, решително лице на Мери.

— Но… какво, ако бебето прилича съвсем на мен?

Мери се замисли.

— Добре, ще кажа, че мъжът ми е бил червенокос. Затова съм се привързала толкова към теб. Ти си ми напомняла на него.

— Ами какво ще кажем на Абигейл и на лорд Сесил? Ами братята ми, когато пишат до тук… не че пишат често… къде ще си намерим работа?

— В Лондон — отговори Мери. — Сестра ми Мег казва, че в Лондон има много работа и то добре платена. Колкото до останалото ще го измислим някак. Няма съмнение, че е доста заплетено. Но ти си умна, мис, а и аз не съм глупава, бас държа, че все нещо ще измислим.

На Виктория свят й се зави, в главата й нахлуха едно през друго събитията. Филип беше заминал. Тя щеше да има бебе. Трябваше да отиде в Лондон, за да роди бебето. Сама. Не, не сама, с Мери. Тя погледна Мери, с малкото й кръгло, скъпо лице и тъмно кафявите топли очи, които я гледаха толкова спокойно. Мери ще го направи заради приятелството им, Мери ще й помогне, Мери ще отгледа бебето й…

— О, господи, Мери… ти си по-добър приятел, отколкото заслужавам.

— Глупости — твърдо отговори Мери. — Само искам да видя хубавите ви братя, мис. Сега да видим, какво ще кажем на лейди Абигейл?

Те седяха сгушени на огромното с четири колони легло, почти през цялата нощ, шушнеха, измисляха и отхвърляха планове, плачеха заедно, докато свещите в свещниците догоряха и дневната светлина бавно започна да нахлува в студената стая.

Виктория, вцепенена от мъка и изплашена до смърт, започна да живее най-голямата лъжа на живота си. Сърцето й се свиваше от срам и проклинаше Филип с всеки дъх, който поемаше.

Глава тринадесета

След четири дни, в отговор на умоляващо писмо от сестра си, Гарет и Джеймс Ларкин пристигнаха в селото Ст. Стефан. Тя ги бе помолила да се срещнат в странноприемницата, но когато прекосиха добре поддържаният двор на странноприемницата и влязоха в просторната чакалня със скамейки от тъмно дърво, те не я видяха.

— Какво става тук, Гарет? — тихо попита Джеймс, за стотен път от получаването на писмото.

Гарет хвърли нетърпелив поглед към по-малкия си брат.

— Нищо, тъпак такъв. Просто, още не е дошла. Седни да изпием по чаша бира и престани да се тревожиш. Ето — добави той, — погледни това. — Той посочи с глава пълничката сервитьорка, усмихвайки й се чаровно и момичето светнало от удоволствие приближи двамата красавци с широки, мускулести рамене.

— Какво да ви донеса? — попита тя с весела усмивка, обещаваща повече от питие и погледа и се замести от единия брат на другия.

— Две бири. Знаеш ли — каза й Гарет, навеждайки се към нея, — че очите ти са по-сини от небето?

Джеймс вдигна очи към тавана, когато момичето запърха с мигли и бузите й се зачервиха от удоволствие.

— Бузите ти са червени, като рози. Очаквам — добави той поглеждайки неспокойно Гарет. — Всъщност, ние сме тук, за да се срещнем със сестра си, Виктория Ларкин. Виждали ли сте я?

Момичето го погледна изненадано, преди да отговори.

— Виж ти, значи сте нейни братя, а? Без да ви прозвучи грубо, но никога не бих помислила. Но сега, като ви погледнах по-внимателно, съвсем ясно личи, че сте, като бял ден…

— Тя тук ли е? — попита Гарет, мислейки, колко жалко, такава хубаво момиче, а тъпо. Кой не би се сетил от пръв поглед, че са й братя. Особено Джеймс, седнал до него с котешкия поглед на Виктория и красиво, досущ като нейното лице.

Момичето продължаваше да ги гледа любопитно подред, рижавите им глави, избелелите от слънце ризи и износените от езда ботуши.

— Да, чака ви вече близо час.

Джеймс демонстративно огледа празното помещение.

— Къде е? — бавно каза той, като че говори на дете или на идиот.

Момичето прие обидена физиономия и си вирна носа.

— Вижте! Не би трябвало да очаквате да настаня една лейди в обща чакалня, с цялата смет дето довтасва тук. Тя чака в отделна стая. Господарки като нея не пият и не обичат да се сблъскат с грубияни или да чуват ругатни, така че ги настаняваме в отделна стая. Хайде, елате с мен.

Джеймс и Гарет се спогледаха малко сконфузени и последваха момичето през чакалнята.

— Мисля, че говори за някоя друга — пошушна Гарет в ухото на Джеймс.

Джеймс повдигна недоумяващо вежди.

— Не ми се вижда много с акъла си — отговори той, сочейки гърба й.

— Ето ни — съобщи момичето, почуквайки леко на вратата. Отвори и направи лек реверанс. — Това ли са джентълмените, които очаквате, мис? — почтително попита тя с глас съвсем различен от нахалния, с който разговаряше преди малко с Гарет и Джеймс.

Виктория бе чула приближаването им и успя, преди вратата да се отвори, само леко да стисне ръката на Мери и да си поеме дълбоко дъх. Трябваше да употреби цялата си воля, за да не им се хвърли на вратовете.

— Да, благодаря, Сузана — бързо каза тя. — Това е всичко за сега.

Джеймс и Гарет бавно влязоха вътре, вторачили погледи в нея. Като че ми е пораснала трета глава, помисли тя, или сякаш ме виждат за първи път и не ме познават.

Може би наистина не ме познават, помисли тя, преглъщайки надигащата се в гърлото й буца.

— Боже милостиви, Виктория. Ти ли си това? — възкликна Гарет с недоумяващо изражение на лицето, като гледаше стройната девойка с грижливо подредени къдрици, изискана рокля от жълта коприна с километри дълги бродерии и панделки и с фини ръкавици на нежните ръце.

— О, Гарет — промълви Виктория и гласът й трепна леко. — О, Джеймс…

Тя стана от твърдия стол и очите й се напълниха със сълзи, като протегна ръце и те я смачкаха в прегръдките си — груби покровителствени прегръдки, миришещи на дъхаво сено и на дома. За момент забрави защо са тук, толкова им се радваше. Колко мил й стана мекият им провинциален акцент…

— Липсваше ми, Вик…

— По дяволите, желязо ли имаш под роклята си, Вик?

— … побъркахме се от тревоги, като получихме писмото ти…

— Защо ти е твърда косата? Да нямаш лепели в нея?

— Изобщо не приличаш на себе си…

През широките рамена на Гарет Виктория видя тревожния израз върху лицето на Мери.

— Не ставай глупав — засмя се тя, изтривайки решително сълзите си и избягвайки погледа на Джеймс, като им сочеше празните столове поставени около кръгла маса, чиято полирана повърхност отразяваше нахлулата през прозорците слънчева светлина.

Гарет здраво държеше ръцете й. Джейм тръгна бавно поемайки с очи всеки детайл от сестра си, заприличала на порцеланова кукла, познатите зелени очи възбудени и нервно избягващи неговите.

Гарет се обърна усмихнат към Мери.

— Здравей, Мери, как си? Вик ни писа много за теб. Няма ли да седнеш?

Мери направи превзет реверанс.

— Не, сър, не би трябвало да го правя. Ще наредите ли да донеса нещо, мис?

Очите им се срещнаха за момент, знакът бе разбран. Трябваше да продължи по измисления план.

Виктория се поколеба и прехапа устни, преди да започне, гласът й бе преднамерено лек и непринуден.

— О, да, Мери, донеси нещо хубаво за пиене. Никаква бира, разбира се. Господи, Гарет, как можа да поканиш Мери да седне — сигурно си я шокирал.

Добре го направи, говореха очите на Мери, много добре. Продължавайки със своята роля, Мери направи пак реверанс и излезе от стаята.

Виктория пое въздух, избягвайки погледите им. Говоря като Лавиния, помисли тя. Добре. Това ще свърши работа. Тя плесна с ръце и им се усмихна престорено възторжено.

— От къде да започна? Толкова забавно прекарах лятото, че наистина не зная откъде да започна. Бях на балове, партита и се запознах с най-изискани и интересни хора. С Лавиния успяхме да убедим родителите й да ни заведат в Бат… това е мястото, там се ходи по това време на годината. И знаете ли какво ще стане през септември?

По дяволите, те ме гледат, като че съм се побъркала.

— Нека аз да отгатна — бавно каза Гарет. — Хмммммм… Какво става през септември? Лошата фея, която те е омагьосала, махва с вълшебната пръчка и ти се превръщаш отново в нашата сестра?

Джеймс не продумваше нито дума, очите му гадаеха в нейните.

Смехът й прозвуча напрегнат. За секунда щеше да се провали, но се престраши и безмилостно продължи нататък по плана.

— Престани да се шегуваш. Много е важно, за да се присмиваш.

— Сигурно се омъжваш — неочаквано каза Джеймс. — Това ли е Виктория? За това ли ни помоли да се срещнем?

Смехът й прозвуча като пръскане на стъкло, сърцето я заболя под прозрачната дантела на шала. Тя се стегна и отново се разсмя, като че това беше пак някаква шега. Не се отпускай, каза си тя.

— Не, Джейми, нищо такова. Боже, помогни ми. Само това, че… искам да отида в Лондон през септември. Братовчедката Абигейл ме кани да отида и съм канена на толкова балове и приеми, че не бих искала да казвам не. Лавиния ми разказа, че било много забавно, а може да отидем за нова година в ловната резиденция на лорд Сесил в Шотландия. Представлявала интересен замък. Много искам да съм в Лондон за сезона… Хари… моя приятел Хари каза, че ще помета обществото, като буря. — Думите звучаха още в съзнанието й, доплака й се от нахлулите спомени, но се усмихна чаровно на втрещените си братя.

— Моля, — добави тя и дори тази проста дума болезнена за произнасяне, предизвика спомените за Филип да нахлуят в главата й на болезнени вълни.

„Колко хубаво казваш моля, мис Ларкин. Много искам пак да ми го кажеш.“

— Какво ти е Вик? — спокойно попита Джеймс, навеждайки се през масата към нея.

— Искам да отида в Лондон — отговори тя. — Моля те, Гарет, кажи да. Ще умра от скука, ако трябва да се върна у дома и само Лавиния да се забавлява. Не мога да понасям мисълта да гния в тази… глупава ферма цяла зима, когато мога да ходя на опера, на театър и на балове. Моля те, много те моля, Гарет.

Сълзите в очите й бяха истински, думите абсолютно фалшиви.

Гарет я погледна тъжно, остави чашата на масата, изправи се и отиде до прозореца. Погледна в оживения двор на странноприемницата и заговори.

— Вик, ако искаш да отидеш в Лондон за края на лятото, вместо да се прибереш у дома, хубаво. Но недей да се губиш във всичко това… — Ръката му посочи неясно към роклята, грижливо подредената коса. — … забавления и премени. Много си се променила, малката ми Вик. Може би накрая си пораснала и ставаш лейди. Мислех, че идеята да ти изпратим тук е чудесна, но сега… Не ми харесва, Вик. Мисля, че повече ми харесваше преди.

Гласът му беше мрачен и тъжен.

— Отиди в Лондон и поиграй на изтънчена дама, щом искаш. Но не забравяй къде е домът и семейството ти. И не забравяй, че те обичаме.

Облекчението й бе явно, успяла бе да ги заблуди. Беше спасена, никога нямаше да разберат каква глупачка е била, бремена глупачка. По-добре, че я взеха само за плиткоумна, суетна глупачка.

— Сега — възкликна жизнерадостно тя, — кажи ми всичко за дома, откакто заминах. И не гледай толкова тъжно, ще пиша всяка седмица или най-малкото на две. Говори ми Джейми, какво мислиш? Харесваш ли ми роклята? Не ме ли намираш елегантна?

Очите им се срещнаха, зелени очи загледани в зелени.

— Като порцеланова кукла — отговори Джейми с горчив, подигравателен тон. Той вдигна чашата си към нея и я изпи на един дъх.

На Виктория й се плачеше, но се усмихваше и бъбреше, докато накрая каза, че трябва да се връщат за бал в Лоренсови и че много се радва, че ги е видяла.

Те я прегърнаха предпазливо и си тръгнаха разочаровани. Виктория трябваше да употреби всичките си сили, за да не им изплаче цялата си тъжна история. Възпираше я единствено мисълта за тяхната реакция.

Тя притисна силно Джеймс, когато се сбогуваха.

— Много ми липсваш, Джейми. Страшно ми липсваш.

Джеймс я отстрани и се вгледа в нея.

— Това — каза тихо той — е единственото истинско нещо, което си казала, откакто влязох през тая врата.

Виктория сведе поглед и когато го повдигна вече се усмихваше, толкова насила, че болеше.

— Не ставай глупав, Джейми. Ще съм си у дома докато се усетиш.

Той я погледна възмутено.

— Пиши — извика той през рамо, като се отдалечаваше, — ако имаш време между баловете, партитата и пробите на рокли. Ако решиш да се прибереш у дома в тази „глупава форма“, изтрий боята от лицето преди да си дойдеш.

Само след като чу шума от копитата на конете им по пътя, Виктория даде воля на сълзите — самотни, горчиви сълзи върху рамото на Мери.

— Стига, мис. Всичко ще бъде, както трябва — успокояваше я Мери, но Виктория знаеше, че никога нямаше да бъде както трябва.

Много по-лесно бе да излъжат братовчедката Абигейл и лорд Сесил, независимо, че от другия край на масата подигравателно гледаше Лавиния.

— Получих чудесно писмо от дома — съобщи Виктория. — Татко планира пътешествие в Италия и иска незабавно да си отида. Не е ли възхитително? Винаги съм мечтала да пътувам.

Не я ли подозира лорд Сесил, че лъже? Не, така й се струва.

— Скъпа моя, Италия — възкликна братовчедката Абигейл. — Колко неочаквано, но и много вълнуващо. И толкова красиво. Сесил и аз бяхме там на сватбеното си пътешествие, нали Сесил?

— Мръсна страна — изкоментира той, вдигайки дебелите си вежди. — Много фонтани. Това им признавам. Не прилича изобщо на Англия.

— Зная, че е много неочаквано — продължи Виктория, гледайки настрани от телешкото печено, защото й се гадеше, — но баща ми прочел за някакви римски разкопки и знаете колко е увлечен по Римската история. За мен пък е една възхитителна възможност да пътувам.

— Да, наистина е — съгласи се Абигейл. — Колко типично за Матьо, да се пали по всякакви руини свързани с римляните. Всички ли отивате? И братята ли заминават?

— Не съм сигурна за тях — внимателно отговори Виктория, — но разбира се ще ви напиша за всичко.

— Италия — повтори замечтано Абигейл. — Колко романтично. Скъпа имаш ли подходящи дрехи за пътуването? Трябва да поръчаме да ушият…

Виктория се засмя.

— О, не, наистина няма никакво време. Утре ще има пътническа кола и много бих искала да тръгна с нея. Нямам търпение да си отида и да прекарам малко време у дома.

— Това е чудесна идея — съгласи се Сесил. — Стой близко до баща си и братята, моето момиче. И настрани от италианците. Лукав народ, такива са италианците.

— О, Сесил, едва ли би могъл човек да избягва италианците, когато е в Италия. Освен това съм сигурна, че ще се грижат много добре за нея. Наистина ли трябва да тръгваш толкова скоро, Виктория? Такова удоволствие беше за мен твоята компания през това лято. Надявам се и ти да си била щастлива тук.

— Толкова щастлива, колкото бих могла да бъда — отговори Виктория, избягвайки погледа на Лавиния.

— Добре — каза Абигейл. — Щом тръгваш утре, има много неща да бъдат направени. Всичките ти неща да се опаковат и да се поръча каляската да е готова за утре сутрин, за да те закара. Съжалявам, че трябва да си тръгваш. Като те виждах наоколо си спомних Елизабет. Тя щеше да е много горда с теб.

Виктория се усмихна насила кисело и се съсредоточи върху вечерята.

На следната сутрин закараха Виктория и Мери с елегантната каляска на Харингтънови до странноприемницата. Очите й горяха и бяха сухи, когато тръгнаха. Погледна назад към огромната къща с бели величествени колони, розовеещи от първите лъчи на слънцето. По околните дървета ехтеше пой на птички.

Няма да плача, каза си тя. Приключвам със сълзите. Трябва да започвам друг живот. Усмихна се окуражаващо на Мери и се обърна напред към Лондон.

Глава четиринадесета

Лондон, 1789 година

Мери беше стиснала здраво под ръка Виктория, като си пробиваха път през навалицата по улиците. Тълпата ги буташе и се препъваха в контета и джебчии, честни търговци и нахални прислужнички, просяци и адвокати, всички забързани по собствените си дела.

Шумът по улиците беше почти оглушителен, превозни средства задръстваха улиците, безкрайна процесия от какво ли не, като се започне от луксозни каляски и се стигне до селски каруци.

Над тях отвориха прозорец и без предупреждение на тротоара пред тях плисна съдържанието на нощно гърне. Виктория изруга тихо, заобикаляйки мръсотиите и повдигайки внимателно полата си.

— Ще ви кажа, мис — възмущаваше се Мери. — Без съмнение това е най-мръсното място, на което съм била през живота си.

Виктория се засмя, но нямаше хумор в смеха й.

— Когато се върна у дома, никога няма да се оплаквам от свинарника. Виж, Мери, продавач на ябълки. Мислиш ли, че можем да си позволим и да купим малко?

Мери провери мизерното съдържание на джоба си.

— Само това са парите ни. Трябва да си намерим работа днес, мис, или ще останем на улицата.

Господ да ни пази, помисли Виктория, ритвайки боклука пред себе си. От три седмици бяха тук и независимо, че хотелчето, в което бяха отседнали, беше твърде далеч от луксозно, струваше скъпо, с допълнителни пари за чисти чаршафи и топла вода. И с целия си стаж, като камериерка пет години, Мери не можа да си намери работа без препоръчително писмо. Виктория също.

Струваше им се, че са извървели хиляди километри от пристигането си тук. Тръгваха от улиците с дървета от двете страни и площадите на богатия Уест Енд и стигаха кръчмите с пържена риба, доковете и борсата, където бяха налепени обяви за работа на определени за това места. Търсеха медицински сестри, детегледачки, камериерки, наемни кочияши, шивачки и градинари.

Но изглежда никой, освен натруфените съдържателки на публични домове, търсещи розовобузести свежи момичета, не искаше да ги наеме.

— Ето пристигнахме — каза Виктория. — Петикот Лейн. Сега ще вземем някакви пари, Мери.

Какво беше истинското име на Ийст Енд стрийт, Виктория не знаеше. Беше преименувана в даден момент от историята на града в памет на многобройните търговци на стари дрехи, които се събираха да продават стоката си там.

Виктория се промушваше през тълпата, оглеждайки сергиите и мечтаейки си да може да надникне из сергиите за антикварни книги.

Дрезгавите гласове на лондонските търговци звучаха грубо и пискливо в ушите й, като грачене на чайки. Викаха и пропяваха умолително и примамливо към минувачите, за да ги спрат и да купят от тях.

— Ето — твърдо каза Виктория, сочейки куп втора ръка дрехи. Коприна и сатен се развяваха от миришещия на море бриз. Мъжът, който председателстваше това изложение, представляваше комична фигура не по-висока от Мери. Сякаш, за да компенсира значителния недостиг на сантиметри във височината си, той беше нахлупил седем шапки една върху друга, планина от разноцветни панделки, ширити и щраусови пера се вееха над кръглото му сбръчкано лице.

Мери погледна недоверчиво съсухрената фигура.

— Щом казваш, мис.

Виктория решително се насочи натам и спря пред него.

— Виж — каза тя без предисловие и постави пред него вързоп с дрехи.

Мъжът подсвирна от възхищение, когато ръцете му прехвърлиха предложените рокли, опитните му очи оцениха бродираните рози върху розовата копринена рокля, тафтената подплата и венецианската дантела на роклята с цвят на жълти нарциси, фините тигели и тънката като паяжина тъкан на бялата, богато украсени зелен сатенен колан.

Бледите му очи се преместиха на чакащите пред него момичетата, елегантно облечената червенокоса девойка и нисичката в униформа на камериерка, застанала плътно зад нея и наблюдаваща го с кръгли подозрителни очи.

— Изневерил ви е късмета, мис, така ли? — съчувствено попита той. — Дошли сте да продадете тези красоти? Добре, няма защо да ходите на друго място, милейди, стария Тимоти ще ви предложи най-добрата цена в Лондон.

— И най-големите глупости, ако искате да го слушате — додаде продавачката до него, като сортираше във вързопи купчините вехтории.

Виктория се изсмя силно.

— Каква цена ще ми дадеш, Тимоти? — попита тя, без да се смущава и го дари с най-красивата си усмивка.

— От провинцията направо тук — подхвърли той хитро, наслаждавайки се на дрезгавия й смях. — Рози по бузите и дъх на сено по косите. Дълъг път сте изминали, милички.

Виктория пак се засмя.

— Моля, Тимоти, каква цена ще ми дадеш?

— За роклите? — попита той намигайки. — Един паунд.

Продавачката до него изсумтя.

— Аз не съм глупачка и няма да можеш да ме обереш — сърдито му отговори Виктория, показвайки най-накрая възмущение и напрежение. — Това тук струва тридесет пъти по толкова и имам нужда от пари.

Старецът почувства страха в дрезгавия й глас и се вгледа по-внимателно в смарагдовите й очи.

— Добре, розичке. Ще се разбера с теб. Виждам, че са фини неща, достойни за херцогиня, но и аз трябва да си изкарвам прехраната. Ще ти дам по паунд за всяка рокля и се кълна в гроба на майка си, няма да вземеш повече никъде в Лондон.

Продавачката пак изсумтя.

— Никога не е имал майка, кучи син.

Страните на Мери пламнаха и Виктория пак се разсмя, когато Тимоти се обърна към несговорливата си съседка, купчината шапки от главата му се залюля заплашително.

— Виж какво щеше да направиш! Не говори така пред дами. Те не са свикнали на такъв език и…

— Аз не съм никаква дама — опита се да протестира Виктория, но Тимоти промени атаката си.

— По-добре изобщо без майка, отколкото скитница с цялото си имущество на гърба — завърши победоносно той. — Сега дай да приключим сделката — прибави той, хващайки розовата рокля и разпростирайки я върху купчините коприни, кадифета и дантели на сергията.

— Плати им честно, Тим. — Имаше достойнство в гласа, който се обади и Виктория сепнато се обърна, за да види кой говори.

За секунда й се стори, че е Гарет, толкова си приличаха на височина и излъчване. Но не, само кестенявите му къдрици я накараха да помисли така. Това лице беше по-изпито и сурово, очите му бяха студено сиви. Усмихна се на Виктория е усмивка на познавач.

— Дай им шест паунда, Тим — заповяда спокойно той и за най-голяма изненада на Виктория, Тим покорно отброи шест паунда в шепата й, воднистите му очи показаха разочарование.

— Труден човек си Стийл — каза той — много труден.

— Не се ядосвай, Тимоти — отговори му Стийл с гърлен глас, говорещ за лондонския му произход. — Мини го за сторена добрина.

Виктория се чудеше, кой ли може да бъде този мъж, та лукавия старец с такава готовност да се подчини. Не е дребен аристократ, от говора си личеше, но пък елегантното сако и тъмносивите бричове бяха от хубаво качество, а и на коприненото му шалче под брадата блещукаше голям диамант. Той й се усмихна разглеждайки я критично и белите му равни зъби блеснаха.

— На вашите услуги, Джон Стийл — каза той и очите му се преместиха на финото нервно лице, кадифените зелени очи, червените къдрици напиращи под сламената шапка с широка периферия.

Виктория кимна леко. Дали само така й се стори, но като че ли хората, минаващи покрай тях го заобикаляха? Да, така беше, някои му се покланяха, други докосваха почитателно за поздрав периферията на шапките си.

— И сега, след като ви направих тази добрина ще обядвате с мен — каза им Джон Стийл, хващайки я за ръката.

Виктория рязко си дръпна ръката и вирна брадичка.

— Няма да стане — тросна му се тя. — Не съм търсила помощта ти, независимо, че беше много любезно. Сега ме оставете на мира.

Мери я беше стиснала за ръката с ококорени от страх очи.

Джон Стийл се изненада от отказа и след това се усмихна лениво.

— Точно така, не си търсила помощта ми — съгласи се той. — Предполагам, би отказала, ако ти предложа още помощ.

— Разбира се — каза Виктория със студен надменен глас. — Всичко хубаво, мистър Стийл.

Тя хвана Мери за ръка и я дръпна да тръгват, далеч от блъсканицата и арогантния мистър Стийл. За нейно учудване той ги следваше.

— Много интересно — настоятелно каза той, — нямате нужда от помощта ми. От приказките, които чувам, изглежда имате голяма нужда от помощ. От кога сте в прекрасния ни град, херцогиньо? От три седмици, нали?

Виктория спря и погледна през рамо мъжа.

— От къде, по дяволите, знаеш това?

— Не сте си намерили работа — добави той, придавайки тъжен тон на гласа си. — Поне не честна работа. И от слухове разбрах, че сте отказали на половината притежатели на бордеи в града. А сте или много разглезени или много глупави, за да се преместите в по-евтина стая. Ето започнахте вече да си продавате и дрехите от гърба.

Виктория присви очи.

— Как, по дяволите знаеш толкова много? — настоя тя с упорит равен глас, независимо, че сърцето й се беше разбило.

Той се усмихна.

— Аз зная за всичко тука — отговори просто той. — Притежавам половината от улиците наоколо, а което не притежавам, много лесно мога да го придобия. Много малко неща могат да ми убегнат. Зная, например, че на милата ти приятелка са й откраднали парите от джоба преди по-малко от половин час, когато се възхищавахте на сочните ябълки.

Малката ръка на Мери бързо изчезна под престилката и очите й станаха още по-кръгли, като разбра, че високият мъж казва истината.

— Искате ли си ги обратно? — попита Джон Стийл с лукава усмивка.

— Проклятие, разбира се, че си ги искаме — безизразно отговори Виктория с напиращ отвътре гняв.

— Успокой се, херцогиньо, не съм ги взел аз, но зная кой ги е задигнал. Елате да седнете, да хапнете и да отдъхнете, а аз ще имам грижата за парите ви.

Виктория се поколеба.

— Вие сте дошли от далече — добави любезно той и на Виктория отново и се стори, че прилича на Гарет, — и мога да се басирам, че днес още не сте яли. Елате да ви починат краката, а аз ще се погрижа да ви върнат парите.

— Добре — отстъпи тя, без да обръща внимание, че Мери умолително я дърпа за ръкава. — Но след тава си тръгваме.

— Както желаете — спокойно отговори той. Джон Стийл не направи повече опит да я хваща за ръка и тя го следваше през навалицата по улицата и в тъмния вход на кръчмата. Вътре миришеше на топъл хляб и печено месо, стомаха й започна да стърже от глад. За нейно учудване, той прекоси пълната с хора кръчма, като че я притежаваше и изваждайки ключ от джоба си, отвори тежката врата в дъното на стаята, показвайки им с жест да го последват.

— Не ставай страхливка, Виктория — каза той като я видя, че се колебае.

Казала ли му бе името си? Не, сигурна беше, че не е. Страх прободе сърцето й, но той й хвърли весел, закачлив поглед през рамо. Отново й напомни Гарет.

Тя го последва. Мери се бе вкопчила в ръкава й.

Тя очакваше да види дълбините на ада и въздъхна облекчено, като видя стаята — чиста, комфортна столова, нищо повече, със струящо през прозорците слънце и килим върху блестящия под.

— Моля, седнете — приятно каза той и сам седна.

— Дай да видим откъде знаеш името ми? — започна Виктория. — От къде знаеш как се казвам? От кога съм тук и че търсим работа?

Тежката врата зад гърба им се отвори рязко и влезе сервитьорка с руси къдрави коси под бяло боне и с доста едър бюст. Погледът, който хвърли на Виктория и Мери, беше по-малко от неблагосклонен, но на Джон Стийл се усмихна с готовност.

— Какво ще желаете, сър?

— За мен нищо, но донеси, ако обичаш, обяд за моите приятелки? Може и един чай. О, кажи да намерят младият Джек Бил и да го доведат тук.

Роза излезе през вратата, хвърляйки ревнив поглед към Виктория и Мери.

— Сега на въпроса, мис…?

Виктория не каза фамилното си име и това изглежда го забавляваше.

— Виж, аз ти зная името и къде си отседнала, защото държа да зная всичко, което става в този град и дали ти е известно или не, много хора се интересуват от теб. По-точно притежателите на публични домове.

Виктория невярващо се втренчи в него, а бузите на Мери пламнаха от ужас.

— Всеки ден идвате на трудовата борса — продължи той, — търсите работа, но не успявате да намерите и харчите все по-малко за храна дневно. Тук следят за свежи момичета от провинцията, узрели готови да ги откъснеш, майка Томас, дългата Ана, мисис Джесоп — всички те ви наблюдават и правят облози още колко дни ще издържите. Дават ви седмици, след като почнете да продавате дрехите си.

На Виктория й се доповръща. Влезе Роза с обяда. От чиниите се издигаше пара, миришеше на печено пиле — топъл хляб и за радост на Виктория имаше купичка със сочни праскови. От цяла седмица не бе виждала толкова храна и то съвсем прясно приготвена и апетитно миришеща.

Мери гледаше подозрително на тази проявена щедрост, но Виктория взе праскова и за момент я помириса. Миришеше на свеж селски въздух, на плодни дървета в зеленчукова градина, на родния й дом. Тя захапа щастливо прасковата и преглътна, преди да обърне недоверчив поглед към кестенявия си благодетел, който с удоволствие я наблюдаваше.

— Откъде знаеш толкова много за майка… не запомних името й, за дългата Ана и другата там? — настоя Виктория, недоволна от неговото обяснение. — Кой си ти, да не си ангел господен, изпратен да следи земните дела?

Джон Стийл се изненада, но след малко се разсмя.

— Нищо такова. Всъщност, херцогиньо, аз притежавам заведенията, които тези дами менажират, така че ти става ясна личната ми заинтересованост.

Виктория щеше да се задави с хляба, който дъвчеше. Мери изписка, сигурна, че са застанали пред самия сатана и че мис Виктория всеки момент ще бъде отмъкната в деветия кръг на ада, заради греховете и лековерните си богохулства.

Джон Стийл се смя над ужасяващата им реакция.

— Не се бой, херцогиньо, ако исках да работиш в някое от заведенията ми отдавна щеше да си там. Щях да наредя да те отвлекат, да те дрогират или да те изнудят. Достатъчна е само думата ми и работата щеше да е свършена.

Пресният хляб и праскова имаха мръсен вкус в устата й. В този моментен пожелаваше кракът й да не бе стъпвал в Лондон. Джон Стийл не откъсваше очи от нея.

— Но, както ти казах, лично аз се интересувам от теб. Какво правиш тук? Избягала, предполагам, със слугинята си. И някой, някъде те търси. Нещата, които продаде не струват евтино. Те са качествени, ти също. Както си останала сама, без никой да ти плаща сметките, може лошо да си изпатиш.

Имаше ли заплаха в гласа му? На Виктория й се доповръща, но преглътна и вдигна брадичка. Тя извади от джоба си шестте паунда, които Тимоти й плати и отброи на масата пет.

— Ето. Занеси ги обратно. Тимоти щеше да ми плати само един. Не мисля, че ще имаме нужда от помощта ти, мистър Стийл. Благодаря ти, но е време да тръгваме.

Тя се изправи с прекалена демонстрация на достойнство и отиде до вратата. Мери се залепи зад нея, като подплашена птичка. Ръката й беше върху дръжката, когато Стийл се обади.

— Не бих го направил, ако бях на ваше място. Аз ви предложих само помощта си, а не обичам да ми се отказва. Можеш да седнеш и да ме изслушаш иначе ще кажа две думи, където трябва и още тази вечер ще се окажеш в Нюгейт.

Виктория се обърна към него с почервеняло от гняв лице, трепереща от възмущение и страх.

— Нюгейт? За какво, по дяволите, ще го правиш? Нищо не съм направила, за да ме затварят.

— И не е необходимо да си направила, скъпа. Само трябва да се оплача, че си се опитала да ме обереш? Аз пускам по нещо в кесията на всеки полицай от тези улици — поне на тези, които не са ми задължени с нищо. Сядай долу.

Виктория се свлече на близкия стол истински уплашена.

— Не ме гледай така, херцогиньо. Нямам голямо желание да те видя в затвора или легнала по гръб в някое от заведенията си. — Той се изправи и се протегна мързеливо, наслаждавайки се на уплахата й, като че това беше някаква шега. Отиде до прозореца, вдигна пердето и надзърна на улицата, преди да се обърне към нея. — Искам те за себе си. Ще бъдеш на сигурно място и богата. Можеше да те постигне нещо много по-лошо. И — добави той отмятайки с привичен жест кестенявите къдрици паднали на челото, му — не виждам да имаш друг избор, не е ли така?

Усмивката му угасна, когато Виктория хладнокръвно грабна остър нож от масата до хляба.

— Не се прави на глупачка, херцогиньо, какво по дяволите искаш да…

Виктория изкусно хвърли ножа, той се заби и затрептя в стената до бедрото му. Преди Стийл да успее да издиша поетия изведнъж от уплахата въздух, тя държеше друг нож в ръка.

Зелените й очи срещнаха неговите и бяха ледени, нетрепкащи, а побелялото й лице изопнато.

— Ако хвърля този нож, топките ти са хвръкнали — изсъска грубо Виктория. — И не си въобразявай, че не мога или не смея да го направя. Аз не съм никаквица, нито за теб нито за който и да било. И ако трябва да отида в затвора, няма да съм по-зле, отколкото сега.

С периферното си зрение виждаше Мери, сълзи се стичаха по лицето й, а ужас бе замрял в очите й. Видът на Мери я вбеси още повече.

Стийл я гледаше със студено, ядосано лице и присвити очи. Независимо от външния кураж, коленете й трепереха, сърцето й тупкаше. И след малко, съвсем шокиращо, Джон Стийл отметна назад глава и започна неистово да се смее.

Виктория остана скована, стиснала здраво ножа.

— Дяволите да ме вземат — възкликна силно той, бършейки сълзите си от смеха, — ти наистина си струваш. Това не съм очаквал, не и след хиляди години. Къде, момиче, като теб, се е научило толкова изкусно да хвърля ножове? По дяволите, не в публичен дом, ти трябва в цирк да работиш с това изкуство. Добре, херцогиньо, предавам се. Щом искаш честна работа, ще ти я намеря.

Виктория не мръдна, когато той се върна на масата, седна на стола и започна да се люлее на задните му крака.

— О, стига с този нож. Виж, има една жена в края на улицата, която ми е задължена. Тя държи магазин за хляб и то хубав магазин, каза ми, че търси работничка, но мисля, заради мен ще вземе две. Работата е тежка и много часове се работи. Мислех, че ще ти е по-забавно в моето легло, но щом искаш да се потиш за дребни монети, така да бъде.

Виктория се поколеба, очите й търсеха лукавство във веселото му сега лице, но откриха само смях и възхищение.

— И какво ще ти дължа за това — внимателно попита тя — ако приемем?

Той се усмихна.

— Не много. Какво ще кажеш понякога да ми доставяте удоволствие, като ми правите компания? Без трикове — бързо добави той, защото я видя, как присвива очи. — Само да ми разрешите да ви се обаждам от време на време и да ви водя на театър или на нещо подобно. Позволи ми да ви ухажвам. Ти си нещо много хубаво и си заслужаваш търпението и надеждите.

— Много дълго ще трябва да чакаш — горчиво каза Виктория. — Ще съм честна с тебе, Стийл. Никога отново няма да се доверя на мъж, няма до края на живота си. Наранена и уморена съм и бремена. Ти беше прав, избягах от семейството си. Имам намерение да родя бебето и тогава да се върна, като че нищо не е било. Много се лъжеш, ако мислиш, че ще остана в този мръсен, вонящ град минутка след като ми е възможно да се върна.

Той седна спокойно и очите му зашариха по стройната й фигура.

— На колко месеца си? — накрая попита той.

— На два — спокойно отговори Виктория.

Той замълча, като че обмисляше нещо.

— Добре — каза най-после той, — това ми дава време до месец март, нали? Да се надявам, че ще си промениш решението. Хайде, миличка, сега с този малък гълъб до теб хапнете и след това ще отидем при мисис Лейг и ще видим можем ли да настаним на работа двете. Аз обикновено не съм търпелив и много мъже са умирали от ръката ми за по-малко от хвърляне на нож по мен. Днес съм решил да забравя и да простя, защото ми харесваш.

Виктория го дари с неохотна усмивка.

— Добре — отговори тя и взе праскова. — Не искам да мисля какво щеше да стане с мен, ако не беше забравил и простил. Но, ако мислиш, че ще ме омаеш и ще ти легна, няма да стане. Приключих с всичко това.

Джон Стийл се засмя и се загледа в красивите леко наклонени зелени очи, в сочните, розови устни, в кадифената кожа на деколтето.

— Съмнявам се, херцогиньо. Ти имаш вид, сякаш си създадена за любов. Другояче ще заговориш, когато родиш кутрето си. Бащата аристократ ли е?

— Не питай — каза Виктория, сърцето й се сви от болка. Много ясно виждаше в съзнанието си Филип — черните му лъскави коси, сините му изпълнени с любов очи, елегантните му ръце, галещи нежно тялото й. — Никога не питай за него. Той замина и с него всичко приключи. Не искам да мисля повече за миналото.

Очите на Стийл я пронизваха, докато попиваше тази информация.

— Съгласен — накрая каза той. — Сега яжте, после ще ви намеря работа и прилична стая за живеене. След девет месеца съм сигурен, че ще забравиш и името на това копеле.

Виктория горчиво се усмихна.

— Не, никога не ще го забравя и се надявам да не го забравя. Научих си урока и нямам намерение да го забравям.

Ако Джон Стийл мислеше по друг начин, не го каза. В този момент вратата се отвори и златорусата сервитьорка влезе с изплашено на вид гаменче.

— Как си, Джак — поздрави Стийл паникьосания млад човек, — изглежда си пребъркал погрешен джоб тази сутрин. Върни парите на госпожиците.

Мизерните пари на Мери се появиха върху мръсната му длан.

— Бог да ми е на помощ, Стийл, не знаех, че са ти приятелки, не бих посмял ако…

— Всичко е наред — бързо се обади Виктория, съжалявайки треперещото момче. — Сега е наред, Джак, не ти се сърдя.

— Аз му се сърдя — хладно отговори Стийл. — Няма да пребъркваш джобове, Джак, това не ти е работа. Имам други поръчки за теб, момче. Най-добър си в шпионирането — да надничаш зад пердета и огради. Повече пари се правят от домовете на дребните буржоа, отколкото от джобовете на провинциалните момичета. Внимавай, да не го забравяш повече. Два пъти те откупвам от Нюгейт, но следващият път хванат ли те, в затвора ще си останеш.

Виктория беше ужасена от грубите му думи, но изглежда гаменчето ги поемаше леко, даже благодари на Джон Стийл, сякаш му бе дал подарък.

Тя свърши с яденето, наблюдавайки Стийл с подозрителни очи, чудейки се в какво се е заплела сега, какъв човек е този Стийл и доколко може да вярва на думите му.

Имам ли друг избор? — запита се тя. Къде другаде можеше да отидеш при нейното положение. А трябваше да мисли и за Мери и за бебето. И ако им намери честна работа, ще са по-добре от преди. По-късно, когато бебето се роди, ще могат да си отидат у дома, където искаше да бъде повече от където и да е на света — градината там е пълна с ябълки, кухнята миришеше на сладко от къпини и печено пиле, а лек ветрец донася дъх на сено.

За момент Виктория затвори очи и се пренесе у дома, когато ги отвори видя непознатата стая с опасния мъж срещу нея, който щеше да я поведе по мръсните улици на Лондон.

— Добре, мистър Стийл. Да тръгваме при мисис Лейг и да видим, какво ще направи тя за нас. — Гласът й бе твърд и решителен, брадичката упорито вдигната.

Джон Стийл се усмихна с удоволствие. Той точно знаеше, какво щеше да направи мисис Лейг — щеше да ги скапва от работа, от тъмно до тъмно, всеки ден в горещата като пещ хлебарница и само за мизерни дребни монети. Стаите, които можеха да си позволят с оскъдните заплати не бяха нищо по-добро от тези на бедняците. И ето го него, добрия Джон Стийл, готов да вземе в елегантна карета тази прекрасна провинциална хубавица с розови бузи и да я заведе на красиви места, да й купи скъпи подаръци.

Няма да мине много време, мислеше той и тази надменна, мятаща ножове лисица ще бъде победена от непреодолимия му чар. Коя беше тя? Дъщеря на провинциален граф, вероятно. Щеше да разбере, сигурен беше в това, при неговите връзки. Може и злато да има в тайната й, ако съответните лица искат някои неща да останат в тайна — Стийл знаеше, от собствен опит, че дребната аристокрация добре плаща за такива тайни.

Колкото до бебето, с това отделно ще се заеме, когато му дойде времето. Тя може да порони малко сълзи над скоропостижно умрялото копеле, а той охотно ще я утеши.

— Много добре, херцогиньо — сговорчиво се обади той. — Там отиваме.

Широката усмивка и кестенявата къдрава коса толкова напомняха на Гарет, че Виктория отвърна на усмивката му.

— Престани да ме наричаш така, казвам се Виктория.

— Добре, Виктория! — радостно се съгласи той.

Виктория по-скоро почувства, отколкото видя неодобрителния поглед на Мери и тя й изпрати окуражаваща усмивка, когато последваха Джон Стийл по шумните, вонящи улици. Тя наклони глава назад за момент, за да почувствува слънцето върху лицето си. Погледна мрачните сгради и стелещия се пушек от комините по синьото небе.

Неканени и нежелани мисли нахлуха в главата й. Къде ли е Филип и дали мисли за нея?

Глава петнадесета

Париж, 1789 година.

В една затънтена алея на Париж, в страни от покритите с павета тесни улици, които виеха тъмния си път през града, в един бар на крайна маса седеше Филип Ст. Себастиан, лицето му се скриваше от пушека на запалените свещници.

Изобщо не приличаше на мъжа, който преди четири месеца напусна Англия. Фината дантела и кадифето бяха изчезнали от облеклото на аристократа, сменени бяха с груби тъмни дрехи на обикновен гражданин. Под широката, груба риза Ст. Себастиан бе окачил на кожена връзка смарагдовия пръстен на майка си.

Непринудената грация и леко държание, които отличаваха, членовете на презряната аристокрация също бяха изчезнали. Движеше се с опасно напрежение — предпазливо, внимателно поведение на мъж, чийто живот е в постоянна опасност. Лицето му бе отслабнало, под очите си имаше тъмни кръгове, скулите му бяха щръкнали.

Той жадно пи от сервираното пред него вино, без дори да почувства евтиния, кисел вкус. В този някога толкова красив град, сега жесток и опасен, той се радваше и на най-малкият лукс, който можеше да си позволи.

Филип огледа влажния, мрачен интериор на бара, където преди година не би стъпил и както винаги помисли за Виктория. Питаше се дали вече си е отишла във фермата, в спокойната английска провинция, която сега му изглеждаше толкова далечна и спокойна, като че беше друг свят.

Отвън достигаше шум на минаващи пияни студенти, пеещи Марсилезата, песента на революцията. За Филип това беше песен на смъртта, песен на затворените аристократи, на обагрените с кръв канали, песен на двуколките натоварени с невинни мъже, жени и деца подкарани към бесилките за екзекуция.

Тежката врата на бара се отвори и мъжът, когото Филип очакваше влезе в опушения с мръсни стени бар. Той беше нисък човек, жилав с опасна физиономия, облечен в широки панталони и с шапка, която бе станала униформа на френските революционери. Откривайки Филип, той се усмихна, показвайки изгнили, изпотрошени зъби. Направи знак на бармана да му донесе вино и седна до Филип. Шумно сръбна от чашата, преди да му заговори.

— Нося ти сведенията, които искаше, гражданино.

Филип помисли, че очите са му змийски, зорки и опасни. Филип спокойно постави скъпоценната златна монета на масата между тях.

Мъжът пийна отново, преди да посегне към монетата. Той изглежда се забавляваше и не бързаше да отговаря.

— Чудно ми е — накрая каза той, показвайки грозните си зъби, — каква ти е това момиче, за да плащаш толкова скъпо, за едно писмо? Опасно е да се предава писмо на аристократка.

Филип му отговори кратко и остро.

— Доста щедро ти платих. Казвай, какво научи.

Отново цинична усмивка.

— Не съм предал писмото, гражданино.

Филип замръзна от обзелата го студена, убийствена ярост. Вече четири месеца живееше, като криминален престъпник в мръсни квартири под фалшиво име, внимателно подкупваше опасни, съмнителни типове, за да успее да предаде писмо на Кристина, задържана с кралското семейство в Тюйлери. И този негодник, който работеше в конюшните и беше доверен член на революционната партия, го изстискваше безмилостно.

— Защото — обясни мъжът, внимателно наблюдавайки реакцията на Филип — нея я няма там.

Филип с нищо не показа чувствата си, овладя се и внимателно попита.

— Кажи къде е?

— А ти къде мислиш, че е? — на свой ред попита мъжът и на една глътка допи останалото в чашата вино. О, как се наслаждаваше той. — На трети октомври занесли в Тюйлери заповед за арестуването и съжалявам, че трябва да ти кажа…

Мъжът направи знак на бармана, показвайки празната чаша пред себе си.

Филип беше замръзнал в очакване на най-лошото. Той беше видял, какво бе постигнало аристократите имали нещастието да бъдат заловени. С тяхна кръв бяха изпръскани обувките му, беше видял главите на млади аристократи, негови познати, обесени по стълбовете. Беше видял главата на красивата Габриел Дю Ламбел, набодена на копие, разнасяна из улиците на Париж, русите й коси, с които толкова се гордееше, развети и изцапани от собствената й кръв.

— Избягала.

Думите му го удариха, като гръм и Филип подскочи инстинктивно към него, хвана го за ризата с напрегнати ръце.

— Казвай къде е? Истината ли ми казваш? Закълни се, че не лъжеш.

Филип забеляза, че хората около тях го гледат и пусна мъжа, които му отвърна с нещо между усмивка и подигравателна гримаса.

— О, колкото до това, истина е, но къде е глупавата аристократка, кой може да ми каже? Трябва да й пожелаем късмет, защото много ще й трябва. — Той се изправи полека, очите му вперени с неприязън във Филип. — И на теб ти пожелавам късмет, монсиньор Бленк. — Той се изсмя, показвайки му, че не вярва така да се казва. — Вероятно и ти неочаквано ще напуснеш Париж. Не мисля, че някой, дори далечно свързан с фамилията Ст. Себастиан, ще бъде в безопасност тук.

Предупреждението бе ясно и заплахата разбрана.

— Благодаря ти, гражданино, за помощта — отговори Филип хладно. — Ще имам предвид думите ти.

Той изчака мъжа да излезе и се върна в наетата стая над бара.

Без да губи време започна да си събра багажа. Ако останеше тук, сутринта сигурно щяха да го арестуват. Лудата надежда, с която живя през деня, че ще има вест от Кристина, бавно се превръщаше в отчаяние.

Кристина избягала — но къде? Може да се е изгубила в лабиринтите на Париж, командвани от жадните за кръв тълпи. Можеше да е навсякъде, да е арестувана, да е попаднала в безскрупулни ръце, да е мъртва.

Обзе го чувство на безнадеждност и ядосан на собствената си безпомощност и отчаяние той запрати вързопа с дрехите на мръсния под и легна на сламеника, който служеше за легло.

Не помнеше колко е стоял така, заровил лице в шепите си и за първи път откакто беше малко момче започна да се моли не просто формално, както го бе учил стария свещеник, а отчаяно, пламенно, молебствено изплакваше болката си опрял глава на стиснатите си юмруци, шепнейки с дрезгав и убит глас.

— Господи, не позволявай да е мъртва. Къде да я търся? От къде да започна?

Отговор не последва, разбира се, продължи само нестихващата болка от налегналата го депресия. Всичко това не може да е истина, помисли той, тази грозна сцена — някога гордия благородник лишен от фините си дрехи и имение, клюмнал глава в отчаяна безнадеждна молитва във вещаеща зло, пълна с бълхи стая.

— Безнадеждно е — шепнеше той в мрака.

Чу се остър шум, леко дрънчене и Филип сепнато погледна към вратата, очакващ да види дулото на пистолет и ядосан революционер да му казва, че е арестуван.

Не последва нищо такова.

По тялото му се разля успокоение и той кратко се засмя. Нервите ми не издържат вече, помисли той и тръгна да провери дали вратата е заключена. Почувства нещо с крака си и отстъпи, за да погледне какво е.

На мръсния, покрит с боклуци, под лежеше пръстена на майка му, рефлектиращ светлината на горящата свещ.

Той се протегна за тънката кожена връв, която носеше вече около врата си, учуден как е могло да се измъкне бижуто, но видя възела непокътнат и вдигайки нагоре пръстена видя, че и връвта е цяла. Намръщи се, обръщайки камъка в дланта си, чудейки се как може да се случи такова нещо.

Почувства пръстена си топъл в дланта, постоянния блясък на камъка сега му се стори, като жив, нежните златните листа на бръшляна, които обгръщаха и държаха камъка му напомниха бръшляна, който растеше по стени на старинния мавзолей на замъка Ст. Себастиан, като неподдържани пердета и си спомни, че като деца с Кристина играеха там, по-скоро спокойни, отколкото изплашени от присъствието на предците си, поставени в ковчези дълбоко между каменните стени.

Тя беше там.

Мисълта нахлу в главата му с ясна остра чистота. Тя е там и го чака. Там, където никой няма да се сети да я търси. Пред очите му израсна видение, живо и ясно, Кристина с гъсти черни коси разпилени по гърба, мъниста на броеница проблясващи между пръстите й, опряла глава върху статуята на богородица, която украсяваше гроба на майка й.

Видението изчезна бързо, така както се появи.

Филип вдигна глава, сърцето му удряше в гърдите. Той се чудеше дали не губи разсъдък от безнадеждност и страх. Дишаше тежко, черепа го стягаше, кожата по мускулестите му ръце бе настръхнала.

За момент, смарагда в дланта му сякаш пламна.

— Не — прошепна той, — не е лудост. Това е истина. Тя сигурно е там.

За последен път погледна пръстена на майка си, преди да го прибере дълбоко в джоба, завързан в носна кърпа и вдигна от пода вързопа с дрехите. Имаше повече от двеста мили до Оверне и ако не успее да намери кон ще трябва да си го открадне. И при най-добри условия му предстоеше дълъг път, а те нямаше да са от най-добрите. Трябваше да пътува тайно нощем, избягвайки градовете, където можеха да го спрат за документи. Самото напускане на Париж също беше сложно.

Огледа мизерната стая с тесния сламеник, горящата свещ и…

— Довиждане — тихо каза той. Прекръсти се и излезе навън по окървавените улици на Париж с мисълта за покритите със сняг планини на Оверне.

Глава шестнадесета

Март, 1790 година

Виктория си проправяше път през задръстената улица, която сега беше неин двор, подритвайки купчините развалена риба, изхвърлена от рибарския магазин под тяхната стая.

Тя мразеше проклетата риба, мразеше вида й, миризмата, всичко. Когато се прибере у дома никога няма да хапне риба. Само ще се припича на слънце и ще хапва пресни ябълки и праскови и ще бъде безкрайно щастлива. Кракът й повече нямаше да стъпи в Лондон.

Беше един от тези сиви и мрачни дни, когато облаци и пушек скриваха небето, сякаш че беше нощ, а не утро. Мъглата бе покрила всичко със ситни, студени капки, каналите бяха пълни от вчерашния дъжд и днешните боклуци. Беше един от омразните й дни, като многото такива, откакто бе дошла.

Тя придърпа пелерината по-плътно около наедрялото си тяло и потръпна от сутрешния студ, спря се, за да подаде пени на едно просяче и бавно се отправи към ъгъла на пазара, където стоеше вестникаря.

Той изглеждаше зарадван, че я вижда и се усмихваше над вестниците.

— Ти си с добро сърце, много си мекушава, да знаеш — поздрави той, сочейки малкия скитник, който изчезваше сред тълпата, стиснал здраво монетата в ръка. — Тази монета беше предназначена за мен, предполагам.

Виктория се усмихна на мрачната му физиономия.

— Така беше — призна тя.

— Проклетник. И сега ще искаш гратис да чуеш новините. Не правя много пари по този начин, мис Вики.

— Сигурно си прав — съгласи се тя. — Кажи какво пишат за Франция?

Тя беше чула за революцията наскоро след пристигането в Лондон и следваше събитията от вестниците. Опитваше се да престане да чете ужасните истории, но продължаваше да ги чете отново и отново, очаквайки да разбере нещо за Филип.

Не искаше да си го представя с остригана коса попаднал в затвора или клекнал пред гилотината. Колкото и да го проклинаше, не понасяше мисълта да е мъртъв.

Бебето помръдваше в корема и тя бе поставила предпазливо ръка отгоре. Опита да концентрира вниманието си върху това, което разказваше вестникаря с хрипливия си глас.

— … кралското семейство било хванато при опит за бягство и сега са под строга охрана. — Мъжът клатеше невярващо глава. — Не звучи по-оптимистично от съдбата на нашия крал Джордж, бог да го прости. Дори да е малоумен.

Виктория се засмя на оценката, която вестникаря даде за монарха.

— И това ли са всички новини за Франция?

— Това, момиче, повече отколкото си платила. Знаеш ли, Джон Стийл те търсеше преди малко.

Виктория погледна небето и духна паднала къдрица от челото си.

— Не го ли прави постоянно? — раздразнено попита тя. — Знаех, че щом престана да работя, той ще се върти около мен, като пияница около сватба.

Вестникарят погледна шокиран.

— Уволнена ли си? За какво те уволни?

Виктория потупа корема си.

— Много съм голяма, за това. Много голяма и много уморена. По-добре стана. Мисис Лейг не е лесна да работиш за нея, а и бебето ще дойде след месец, тогава ще си отида у дома.

Мъжът я погледна озадачено.

— Аз разбрах, че оставаш да живееш с Джон Стийл.

Виктория потърка замръзналите си ръце. Познатата студена влага се просмукваше през старите й обуща и тя нетърпеливо тръгна да върши работа.

— Грешно си разбрал. Хайде, довиждане, трябва да тръгвам. Благодаря за новините.

— Тръгвай тогава — каза мъжът, потърквайки зачервения си нос. — И аз трябва да си изкарвам хляба.

Виктория тръгна нагоре по улицата, проправяйки си с лакти път през навалицата на пазара. Тя се спря на сергията с антикварни книги, но беше много студено, за да се мае дълго. Никога не й казваха да спре да чете или да купи книгата, както казваха на другите клиенти и след време разбра, че е защото Джон Стийл е проявил интерес към нея, а никой не иска да го ядоса.

О, той беше много любезен с тях, заведе ги с Мери на различни хубави места — на театър, да разгледат лондонската крепост и величествената катедрала Сейнт Пол. Започна да се държи настрана, когато корема й наедря и тогава Виктория забеляза, че я дебне, като котка мишка.

Хиляди пъти му казваше да не си губи времето, защото щом роди бебето ще си отиде у дома, а той арогантно се усмихваше и казваше:

— Ще видим. — Наглед безвредни думи, но я тревожеха.

Тя и Мери живееха скромно в мизерна стая. Бяха се постарали да поразвеселят обстановката с някои неща втора ръка — поизбелял червен шал с тежки ресни, който бе виждал по-добри времена, но все още изглеждаше богат с топлите си цветове, леко пукнат чайник с изрисувани на него теменужки.

Бяха купили и използвано старо издание на „Пътешествията на Гъливер“ и Виктория четеше гласно на Мери през студените зимни вечери. Седяха пред камината, въглищата пламтяха върху малката, но блестящо излъскана скара, смееха се и се удивляваха на Гъливер и на неговите приключения, меланхолията им се губеше в страниците на прекрасната книга.

И докато Виктория четеше, Мери шиеше малки дрешки и шапчици, скъпоценни бродирани нещица, които Виктория държеше със смесени чувства на радост и тъга. За голямо нейно учудване не я плашеше вече идването на бебето, чакаше го с нетърпение, копнееше да види личицето на непознатото малко същество, което носеше в себе си. Улавяше се, че говори на корема си, сложила ръце отгоре, като че бебето можеше да я почувства.

Колкото мечтаеше да си отиде у дома, толкова мразеше деня, когато ще даде бебето на Мери и ще стане само леля Виктория на собствената си дъщеря или син. Мери каза, че вероятно, когато детето порасне ще могат да му кажат истината.

— Представяш ли си как ще се учуди мъжът ти — смееше се Виктория, без да може да се спре, — като се ожениш и разбере, че си девствена. Каква лъжа ще измислим тогава, Мери?

Мери се червеше от срам и пелтечеше, че за това не е мислила и че е още рано за нея.

Горката Мери, мислеше Виктория, като минаваше покрай хлебарницата на Мисис Лейг. Ето я зад витрините в горещата хлебарница, пълни с кифли тава върху тезгяха, зачервила бузи от топлината и от бързото темпо, с което я кара да работи работодателката.

Виктория изчака на мократа улица, докато улови погледа на Мери, махна с ръка и чак тогава продължи към сергията, където Тим продължаваше да продава стари дрехи.

Днес Тим беше омотал около врата си измокрена кожена яка, на гърба му имаше най-малко три жилетки една върху друга, освен постоянната купчина от четири шапки, чийто мокри пера капеха по набръчканото му лице.

— Здравей, Морковче — весело подвикна той, като видя Виктория. Протегна ръка и дръпна мокрия кичур коса, подал се под износената кафява периферия на бонето й.

— Погледни тук — извика той на амбулантния търговец на дясно от неговата сергия, вдигайки къдрицата. — Малко топлинка в студения ден, ярка, като през горещ летен ден.

— Донесох ти нещо, Тимоти — каза му Виктория, измъквайки малък пакет изпод пелерината.

— Чакай, чакай малко — запротестира Тим, дърпайки я около сергията и предлагайки й стар, очукан стол да седне. — Седни, Морковче, да отпочинат краката ти. Не трябва да се уморяваш много при твоето положение.

Виктория с благодарност седна на стола и отпусна гръб назад.

— Благодаря, Тим, наистина имам нужда от почивка. Искаш ли да погледнеш, какво съм донесла?

Мъжът се взираше загрижено в отслабналото пребледняло лице с тъмни кръгове под очите. През декември ли беше спрял да я нарича Роза? Нищо в лицето на Виктория не му напомняше на роза, станало бе уморено, загрижено, с израз на тъжно примирение в зелените очи.

Тя повдигна роклята, която бе облякла много отдавна, в деня, когато за първи път видя Филип. Белите и сини райета бяха ярки, като лятно небе, тежката бяла дантела богата и чиста, болезнено напомняйки й за живота, който живееше, преди да дойде тук. Наистина ли беше само миналото лято?

— Слушай, Морковче… — Виктория се сепна от тихия потаен глас на Тим и се наведе към загриженото възрастно лице. — Не трябва да ти казвам това и господ да ми е на помощ, ако някой разбере… но… слушай, казано ни е, че ако опиташ да продадеш нещо, трябва да съобщим незабавно на Джон Стийл. Заповед.

Виктория присви очи, почувствала голяма опасност.

— Тим, защо мислиш, че постъпва така?

Тим се огледа нервно наоколо, изплашен, че е казал твърде много.

— Бог да ми е на помощ, това не мога да знам и не ме питай. Все едно нищо не съм ти казал.

Виктория кимна, опитвайки се да контролира яда си.

— Проклет да е — изсъска тя. — Постоянно ме следи, все е по петите ми, сякаш му принадлежа. Не е негова работа какво продавам и с каква цел го продавам.

— Моля те, Морковче, по-тихо — уплаши се Тим. — Не искам да си докарам неприятности. Виж, ще ти дам един шилинг за роклята и си върви в къщи да почиваш на топло, като добро момиче.

Виктория го погледна възмутено, моментално забравила Джон Стийл.

— Един шилинг, Тим, за тази рокля? Тя струва най-малко двадесет нова.

— Е, но сега не е нова. Имай милост, Морковче, ще трябва да гладувам, ако ти платя повече и…

— Не, нека господ те прибере за лъжите ти, прекъсна го Виктория. Дай ми два шилинга, Тим. Знаеш, че ще вземеш най-малко четири, като я продадеш.

Тим подаде парите без да спори повече, което много я изненада.

— Ето вземи. И не купувай книжки с тях. Прибери ги за лоши дни.

Виктория се усмихна широко, докато се изправя от стола.

— Благодаря, Тим, ти си душичка.

— Сега ще започнеш да ме обираш, предполагам — започна да роптае той. — Следващият път, като те видя ще трябва да се скрия. Сега се прибирай и яж. Ръцете ти са заприличали на клечки и цвета на лицето ти не ми харесва. Да си върнеш розите на бузите, чуваш ли?

— По-нататък, Тим — отговори Виктория, пъхайки парите в джоба с едната ръка, а с другата заразтрива кръста си. — Сега, Тим, ще отида да натрия муцуната на Джон Стийл.

Старецът подскочи, като малко момче.

— По дяволите! Какво се опитваш да направиш, момиче, да те убият ли искаш? Престани, Морковче, дори ти не можеш да притискаш Джон Стийл. Аз и моята проклета уста — добави мрачно той, когато Виктория отново се усмихна, преди да тръгне.

Тим въздъхна тежко и после видя, че две момичета заглеждат стоката му и побърза да ги обслужи, повдигайки чифт копринени бели обувки с блестящи катарами, за да предизвика интереса им.

— Погледнете тези обувки, купих ги от дъщерята на херцог, късмета й се обърнал. Мога да ви поискам четири, трябва да ви взема три, но на вас ще ги дам само за два шилинга. Погледнете само, едва ли изобщо са обувани.

Виктория помисли за момент, дали да се отбие при Мери в магазина и да я предупреди къде отива, но това означаваше допълнително ходене две пресечки в обратна посока, а краката и кръста я боляха от умора и реши да продължи, покрай витрините, осветени заради мъглата, покрай мрачните сгради, покрай вече пияната колекция от несретници на ъгъла, за да отиде в голямата сграда без табела над вратата, където беше бара за хазарт и офиса на Джон Стийл.

Известно й беше също, че там на третия етаж, полуголи, нагримирани жени търгуваха нощем с телата си, но по това време на деня сигурно спяха и нямаше да има никой, освен Джон Стийл и неговите помощници, които вероятно проверяваха печалбата от предишната нощ.

Преди още да е пристигнала и да вдигне тежката халка, за да потропа, започна лек студен дъжд и Виктория, освен че беше раздразнена, се измокри като кокошка.

Виктория забеляза, че слугата, който отвори вратата, прилича по-скоро на тухлена стена, отколкото на нормален прислужник. Тя го последва през голямата стая за комар, където покритите с тъмно кече маси за карти, скъпи тежки завеси, луксозно декорирани килими и елегантни столове, остро контрастираха на бедната улица вън.

Тежко движещия се прислужник почука внимателно на полираната врата, преди да влязат в офиса на Стийл. Както предполагаше, Стийл беше вътре заедно с асортимента от приятели с престъпни физиономии. В стаята беше задимено от дима на лулите им, в камината гореше уютен огън и на масата пред тях бяха надиплени купчини с пари.

— Виктория! — Усмивката му беше приятна и весела. — Радвам се, че дойде, скъпа, аз те очаквах. Ще ни извините ли за малко, джентълмени?

„Джентълмени“ беше доста силно казано за тази тайфа престъпници, каза в себе си Виктория, но им кимна приятно, когато започнаха да се изнизват от стаята. Ако на някои не му хареса, че ги прекъсва, то с нищо не го показа.

Щом затвориха вратата Виктория се свлече тежко на най-близкия стол, блажено потъвайки в меката тапицерия. Затвори за миг очи и въздъхна, когато ги отвори, видя, че Стийл я гледа със студена усмивка.

— Страшно съм ядосана, Джо.

— Разбрах го по лицето ти, когато влезе в стаята, мила. Чух, че са те уволнили. Колко жалко — додаде той, а си личеше, че изобщо не бе трогнат.

— Не за това съм ядосана — грубо го прекъсна Виктория. На лицето й капна капка от периферията на мократа шапка и тя моментално отвърза панделката и постави шапката в скута си.

— Ядосана съм на теб.

Стийл внимателно я огледа, без да крие отвращението си от издутия корем, толкова грозно контрастиращ на слабите й ръце и изпито лице.

— За това, че не съм се намесил и не съм накарал мисис Лейг да те върне на работа? Не беше такава сделката, моето момиче. Ти се съгласи, че щом те назнача, дали ще плуваш или ще потънеш си е твоя работа. Като си толкова проклета… можеше да си живееш много лесно, ако се беше…

— Съгласила да живееш с мен — завърши мисълта му Виктория. — Добре, но аз не искам. Нито сега, нито когато и да е. Хиляди пъти ти го казвах и това остава, Стийл. Ти си красив и богат мъж, но това не ми стига. Знаеш какво съм решила.

Джон нищо не отговори, само я гледаше.

— По дяволите — нетърпеливо избухна Виктория. — Уморих се, Стийл. Сега не мога дори от дрехите си да продам нещо, защото някой ще ти докладва.

— Кой ти го каза?

— Не е твоя работа! — викна Виктория, побесняла от раздразнение. — Ти просто не искаш да знаеш, Стийл. Уморих се да ме следят, уморих се да ме наблюдават. Омръзна ми да чувам: „Това е жената на Джон Стийл“. А аз, нито съм била, нито ще бъда твоя жена. Сега пък говорят, че няма да си замина от Лондон — ще си замина, Джон Стийл, толкова бързо, че свят ще ти се завие. Писна ми, разбираш ли? Уморих се от теб и изгубих търпение.

Виктория трепереше от нерви и мачкаше с бледите си пръсти шапката в скута.

Джон Стийл бавно се изправи и махна от лицето й паднал мокър кичур. Чудейки се дали не е отишла твърде далече, Виктория нервно погледна нагоре към него. Лицето му бе спокойно, почти спокойно, сивите му очи я гледаха студено. По лицето му трепна мускул, преди да заговори.

— Аз също изгубих търпение, мис велика Виктория Ларкин — ако наистина това ти е името, в което се съмнявам. Бях много внимателен и любезен с теб. Инвестирах много време и преглътнах много глупости, за които никому не бих простил.

Виктория трепна от потиснатия гняв в гласа му.

— И не зная, дали си разбрала, но похарчих доста пари, за да открия коя си, от къде идваш и кой е бащата на детето ти.

Лицето й пламна.

— Това не е твоя работа.

Стийл я сграбчи за рамото.

— Не, моя работа е, скъпа. Изнудването е много изгоден бизнес. Ти някъде имаш богат татко или любовник, който ще се съгласи добре да ми плати, за да си затварям устата.

Виктория в началото се уплаши, но после силно се разсмя.

— О, Стийл, как изобщо си забогатял, като си толкова тъп? Ще изнудваш баща ми… — Тя едва не се задави от смях. — С овце ли ще искаш да ти плати или с празни шишета мастило? Или може би с пчелен мед? Знаеш ли, нашият мед е най-хубавия в селото? — Виктория изтри сълзите потекли по лицето й от смях с протъркания край на ръкава си. — Или може би ще решиш да изнудваш бащата на детето? Това ще е още по-добре. Стийл, той не се ожени за мен, защото нямам пари, а той е почти в бедствено положение. Останали са му единствено титлата и порутения замък във Франция, а ако още е жив и това не му е останало. Разбрах, че титлите във Франция не струват вече нищо.

Виктория спря да се смее, като видя как се беше променил израза върху лицето на Стийл.

Толкова дълго се бе опитвал да я омае и да я впечатли, че почти беше забравила кой е той — жесток престъпник, господар на престъпния свят в Лондон, чиято дума бе като закон. Това беше мъж, който беше горд със своя чар и лукавството, а сега трябваше да преглътне най-скъпоструващата си грешка.

Очите му святкаха смъртоносно, като на змия.

— Свърши ли? — каза накрая той.

Виктория разбра, че е отишла много далеч.

— Съжалявам, Джон, не трябваше да ти се присмивам, съжалявам, че си изхарчил толкова пари по тази работа с изнудването и че нищо няма да получиш.

— Нищо — повтори Стийл. — Нищо, моето момиче, освен теб.

— Ти не ме притежаваш, Стийл — тихо каза Виктория. — И никога няма да ме притежаваш. Съжалявам, но ти загуби.

Това не трябваше да казва. Мускулът на брадата му конвулсивно трепна и той отиде на вратата с демонстративно спокойствие.

— Джим — извика той и огромния прислужник, който и бе отворил вратата се появи. — Мис Ларкин ще остане при нас известно време. Заведи я в стаята й, ако обичаш — на долния етаж.

Виктория грациозно се изправи на крака, доколкото й беше възможно.

— По дяволите, Стийл, аз няма да оставам тук. Да не си се побъркал? Не можеш да ме държиш против волята ми. Няма да поз…

— Затваряй си мръсната уста. — Думите остро изсъскаха, като плющене на камшик и Виктория наистина си затвори устата.

— Сега, мис Проклета Селска Госпожице Ларкин, която мисли, че това между краката й е твърде хубаво за Джон Стийл, млъкни и слушай, какво аз ще ти кажа. Проявих към теб повече търпение, отколкото към който и да е мъж или жена на божията земя, а ти си позволи да ме притиснеш твърде силно. Държиш се като херцогиня, омръзнаха ми капризите ти и нахалството ти да ме третираш, като някой селчо. Платих скъпо на много високопоставени хора, за да разбера коя си, откъде идваш и понеже много съм навлязъл в тази сделка ще трябва да си платиш.

— Нямам нищо, Стийл — извика патетично Виктория, — ти го знаеш.

Той никога не бе разговарял толкова жестоко с нея, никога не беше го виждала толкова ядосан и сега се изплаши.

— Имаш тялото си — грубо каза той. — Сега не струва пукната пара, но ще те държа тук докато стане годно. И тогава, моето момиченце, или идваш в моето легло, или ако предпочиташ, отиваш горе при момичета… и не мисля, че ще ти хареса работата, която ще ти подсигурявам там горе.

Виктория разбра, че е в безнадеждно положение. Когато се спусна да избяга през вратата, гигантът лесно я хвана и дори някой да беше чул писъците на ужас и страх, когато я теглеше към тъмния сутерен на сградата, едва ли би посмял да се притече на помощ.

Глава седемнадесета

Филип пристигна в замъка Ст. Себастиан на разсъмване. Не беше минал през селото през деня, защото можеше да го разпознае някой от прислугата или злонамерен селянин. Но селото се оказа спокойно със странна неделна тишина и само едно треперещо куче отбеляза пристигането му с плахо ръмжене.

Независимо, че ефекта от революцията в провинцията не беше толкова жесток, по пътя бе видял много обгорели руини на провинциални имения и замъци, така че не можеше да очаква, че неговия дом е останал непокътнат.

Силен мартенски вятър повдигаше вълнената му връхна дреха, черните му коси се вееха около лицето, дълги и неподдържани. Студеният планински въздух щипеше лицето и ушите му.

Когато видя замъка, небето светеше розово и чисто зад него и замъка стоеше гордо изправен на хоризонта, силуета на тъмносивите му каменни стени очертан от планините в далечината.

Останали бяха руини от дома му.

Обгорели греди тъмнееха на покрива и не забеляза никакви признаци на живот. Странна вцепененост го обзе и той извървя останалия път по склона, като омагьосан, твърде уморен и отчаян, за да се разстройва.

Старинните железни порти бяха бутнати на земята, гербът на Ст. Себастиан, който бе изкован върху тях преди стотици години все още личеше под леката снежна покривка.

Филип мина по алеята, гледайки как вятъра издухва лекия сняг и влезе през черния отвор, където някога беше входът на замъка. Спря се и опита да поеме гледката на опожарените стени, които някога представляваха стени на стаи, обгорелите греди на покрива сега кръстосали небето над замъка. Огромното каменно стълбище на балната зала, сега водещо за никъде. Вятърът свистеше през арките, където някога имаше прозорци със скъпи цветни стъкла.

Филип мина под празния скелет на покрива, ботушите му скърцаха по чакъла и купищата сгурия. Някога тук беше голямата зала, там параклиса, ето там светлия салон, където Кристина се упражняваше да свири на цигулка и някъде горе на горния етаж спалнята, където бе умрял баща му, след това и майка му.

Възможно ли е да са минали само две години откакто бе стоял в тази стая при умиращия си дядо?

Искаш ли да си спасиш замъка, скъпи внуко? Тази стара никаквица замък, която толкова обичаш?

— Никой не остана тук, само духове.

Филип се завъртя назад при звука на гласа, сърцето му се качи в гърлото, но вместо призрак да се появи насреща му, както очакваше, той видя само едно малко момченце, опърпаното му палтенце и шал се развяваха от вятъра, погледа му бе прикован с интерес във Филип.

— Откъде знаеш, че аз не съм призрак? — попита след малко Филип, зарадван на човешко присъствие в празното пространство.

— Призрак не би се изкачил нагоре по пътя, за да дойде тук — някак сконфузено отговори момчето. — Видях те от нашата къща — посочи то неопределено на север.

Филип си спомни няколкото къщи зад оградата на замъка, където живееше част от прислугата.

— Как се казваш? — попита той, слизайки по стълбата обратно към входа. Момчето лесно влезе в крак с него, когато излязоха навън, износените му ботуши скърцаха по тънката снежна покривка на каменните плочи в двора.

— Пол — отговори просто момчето. — Баба ми е работела тук преди много години. След като изгориха замъка, аз понякога идвам тук да играя. Не се страхувам от духове.

Филип се усмихна на думите му и хвърли през рамо последен поглед на замъка.

— Не, Пол, аз също не се страхувам. Как се казва баба ти?

— Анет. Тя се грижела за момичето, което живеело тук, преди то да отиде да живее при кралицата. Знаеш ли, че няма вече кралица?

Кръглите бузи на момчето бяха зачервени от студа и вятъра, очите му бяха топло кафяви.

Филип кимна сериозно с глава.

— Да, чух за това.

Момчето втренчи за момент погледа си в него и придърпа вълнената шапка върху ушите си.

— Вие Филип ли сте? Братът?

Филип се сепна в първия момент.

— Да, как разбра?

— Приличате на нея. На сестра си.

Сърцето на Филип започна да бие по-бързо от неочаквана надежда.

— Тя живее при баба ми. Искаш ли да дойдеш с мен да видим дали се е събудила? Тя спи до късно, баба ми казва, защото е лейди.

Вик на неописуема радост се изтръгна от гърлото на Филип, понесе се между празните стени, вдигна се към небето и изчезна в синия простор.

Филип погледна стреснатото момче до себе си.

— Знаеш ли какво ще направя, Пол? Ще отида да грабна сестра си и знаеш ли къде ще я заведа? Ще я заведа много далече, през морето на голям параход в Англия. Там е топло, всичко е зелено и е много спокойно. И знаеш ли кой живее там?

Момчето поклати отрицателно глава с ококорени очи.

— Най-красивото момиче на света. Тя има очи по-зелени от листата на дърветата, глас по-сладък от горски мед и коса по-пъстра от есенните листа. Аз ще се оженя за нея. — Филип се опита да си спомни кога за последен път се беше смял с радост.

— Харесва ми това за кораба — каза Пол. — Не те ли е яд, че са изгорили замъка ти? Сестра ти каза, че много ще се ядосваш.

Филип се разсмя сега.

— Не. Не съм ядосан. Кой ще ти иска замък, когато може да има момиче с червени коси и зелени очи?

— Аз, ето кой — сериозно каза момчето, бършейки нослето си с края на ръкава. — Аз играя тук и си представям, че замъкът е мой.

Те минаха покрай повалената врата на алеята и тръгнаха по пътеката, която води към каменните къщички.

— Знаеш ли, Пол? — попита Филип спокойно. — Аз също играех тук и си представях, че замъкът е мой. После наистина стана мой и аз не го исках вече.

Пол гледаше недоверчиво Филип, сякаш не му вярваше. Влачеше уморено малките си тежки ботуши до големите хубави ботуши на Филип.

— На кого принадлежи сега? — попита накрая той.

Филип погледна назад към високите стени, скалисти назъбени кули.

— На Франция, някои ще кажат. На духовете. Но аз мисля, че още е мой.

— Ще живееш ли там?

— С духове? — попита с леко сърце Филип, чувствайки се по-добре от месеци наред. — Мисля, че не. Ще ме будят нощно време с виене и тропане на вериги.

— Аз не бих се страхувал — информира го Пол.

— Не? Тогава защо да не го подаря на теб? И ти ще ми го пазиш в случай, че поискам пак да го видя.

Бузите на момчето се зачервиха по-силно, очите му светнаха.

— Наистина ли? И ще мога да си играя там винаги, когато поискам?

— Когато си поискаш.

Момчето внезапно се затича и после изведнъж спря.

— Мислиш ли, че духовете ще имат нещо против?

— Не, но може би Франция.

— Ето я нашата къща — каза възбуденото момче, — изглежда са будни вече. Хайде, монсиньор, не си ли гладен?

Филип гледаше, как момчето тича към износената входна врата и го последва с бавни крачки.

Вратата на къщичката се отвори с трясък и пред него стоеше Кристина, облечена в протрити дрехи на селянка, лицето й отслабнало и по-мъничко, отколкото си го спомняше.

Тя изплака, като го видя и се спусна към него, препъвайки се по неравната пътека.

Останаха дълго, прегърнати и Филип се изненада, че плаче, сълзите му капеха върху лъскавата черна коса на сестра му.

Чувстваше я малка и слаба, костите й крехки, като на дете и когато накрая се пуснаха и погледнаха един друг, той видя, че се е променила.

Сините й очи изглеждаха твърде големи за ъгловатото лице и около пълните й устни се четеше горчиво напрежение. Изглеждаше, като че е страдала и като че е познала скръб.

— Как си дошла до тук?

Тя погледна за момент настрани, избърсвайки сълзите си с опакото на ръката. Беше загърнала раменете си с груб вълнен шал и той си спомни за пелерината от тежко кадифе с която я бе видял последният път.

— Селянин — отговори с едва чут глас тя. — Селянин ме доведе тук.

Тя мълча известно време и след това започна да разказва и да плаче едновременно, давейки се на някои думи.

— О, Филип, заведи ме някъде далеч от тук. Цялата страна се е побъркала и нищо не е наред вече. Толкова ме беше страх, Филип, не мога да спя спокойно вече. Гладувах, нямаше никой, който да се погрижи за мен. Искам да замина далеч. Искам отново да съм богата и да се чувствам сигурна и…

Филип я привлече на гърдите си и разбърка с ръка къдриците й.

— Ще заминем, котенцето ми. Още днес тръгваме, ако искаш? Ще те заведа в Англия и ще те представя на най-чудното момиче на света. Ако искаш ще свириш с цигулката на сватбата ни.

Тя побледня за момент.

— Няма я, Филип. Те… ми я взеха.

Филип кимна, поглеждайки как кърши ръце във вълнената материя на полата си.

— Те разграбиха всичко… те… те разбиха портрета на мама… те… взеха всичко. Нека да не говорим за това — изведнъж прекъсна тя. — Разкажи ми за Англия, Филип. Разкажи ми за твоята годеница. Много ли е красива? Богата ли е? Можеш ли да ми купиш хубави дрехи и къща?

— Много е красива и непрекъснато се смее. Обичам я повече от всичко на света — отговори й Филип. — Веднага щом пристигнем в Лондон, ще ти купя хубави рокли. Няма ли да влезем вътре на топло, котенце? Изглежда твоята гледачка ни очаква.

Кристина се засмя с крехък смях. Филип се запита дали тя чувства смеха толкова непознат, колкото го чувства той.

— О, Филип, толкова се радвам, че напускаме това място. Толкова ми е студено тук.

— През май сме в Англия — обеща Филип, — всичко ще бъде чудесно. Между другото — добави той, — исках да си поговоря с теб за сметките, които ми изпрати. Надявам се, че няма да се наложи да плащам за пелерината с хермелиновата подплата. И наистина си мисля, че твоя фризьор надписва сметките.

Тя го погледна, сякаш си е изгубил ума, след това разбра, че той се шегува. Кристина се засмя почти щастливо, загледана в него, двамата отслабнали, като преследвани животни, облечени в дрехи, които прислугата им не би носила.

— Не мисля, че монсиньор Антони, ще има нещо против да почака малко. Бизнесът не върви много добре напоследък. Пък и кой ще отиде при фризьор без глава?

Имаше горчилка в небрежно казаните думи, която разкъсваше сърцето му и той нежно взе ръката й, когато заедно тръгнаха към входа на къщичката, последният маркиз Ст. Себастиан и хубавата му сестра, красавицата на Версай.

Глава осемнадесета

Виктория огледа мрачния си затвор. Единственият прозорец, високо на стената, беше отдавна закован с дъски, а вратата здраво залостена. Опряно до стената бе поставено тясно легло, под него видя пукнато нощно гърне, близко до вратата бяха струпани куп хартии и боклуци. Това беше всичко в стаята. Потъмнелите каменни стени бяха влажни, пода мръсен, в единия ъгъл се бе събрала локва вода и цялата стая миришеше на влага, като в мазе, което не е употребявано дълго.

Тя започна ожесточено да рита по вратата, независимо че знаеше, че няма да я чуят. Успя само да си нарани палеца и я прониза остра болка.

— Проклет да си Стийл — проклинаше тя, вбесена от положението си. Чудеше се колко ли време е стояла. Часове може би. Освен единствената свещ, която Стийл остави, никаква светлина не достигаше отвън, нито пък звук. Питаше се колко ли време ще я държи затворена и дали има начин да го убеди да я пусне на свобода.

Шума от отключване на вратата я накара да трепне от надежда, но беше само Джим, гигантския лакей на Стийл, който носеше храна върху алуминиев поднос.

— Хубаво, че поне няма да гладувам — кисело изкоментира Виктория, поглеждайки чинията с котлети и пържени картофи.

Мълчаливият мъж смени почти догарящата свещ с нова и остави сноп вестници — днешните вестници.

— Стийл каза, че обичаш да четеш новините — продума той и на лицето му се появи нещо между усмивка и гримаса.

— Колко любезно. Аз обичам също да се разхождам и да дишам чист въздух. Предполагам, не е наредил за такова нещо, нали?

— Не, нищо такова — отговори гигантът с хумор в гласа. След това излезе и залости вратата.

— И ти си мръсник — извика тя след него. Знаеше, че е глупаво, но се почувства по-добре. Тя седна на леглото и тежко въздъхна, опитвайки се да не мисли колко е мръсно.

Чудеше се дали Мери се е върнала вече от работа и дали е започнала да се тревожи за нея. Чудеше се дали някой изобщо слиза долу, освен Стийл и мълчаливия Джим. И с всички сили се застави да не заплаче, да запази спокойствието и разсъдъка си.

Трябваше вече да е гладна, но от вида на пържените котлети и картофи й се доповръща. Нямаше нож върху таблата, разбира се, нищо, което би могло да й послужи за оръжие.

Тя легна на леглото, за да си поизправи гърба и бебето тежко помърда в корема й, познато успокояващо чувство.

— Не се бой, дебеланко — пошепна тя. — Ще се оправим. Ще измисля как да се измъкнем. И само след два месеца ще те заведа да си видиш вуйчовците.

Дали ще успея, помисли тя.

Минутите се точеха! Свещта догаряше. Виктория помисли, че ще се побърка от тишината, от чакането и от страха.

— Можем да почетем вестници — високо каза тя. Дали всички бременни говорят на коремите си? Ами, тя си говореше, щом това й помагаше да се чувства по-добре, ще продължава да го прави.

Пръстите я боляха от студ, когато вдигна първия вестник, обърна се настрани и си придърпа по-близко свещта. Глупав вестник, пълен с мода и клюки за аристокрацията в града.

Дали продължава лорд Л. да играе комар? Дали Принца на Уелс е зарязал метресата си? Дали два пъти омъжваната херцогиня ще направи трета сватба? Ще се върне ли, наскоро станалия, херцог Р. в ятото обожатели на лейди Лавиния Харингтън, след като миналия сезон го беше отхвърлила?

За момент не му обърна внимание, но след това бързо се изправи, забравила болките в кръста и тежкия си корем.

— Лавиния — шепнеше тя. Лавиния Харингтън, а не Ст. Себастиан. Херцог Х., това сигурно е Хари. Филип не се е оженил за Лавиния.

— Боже милостиви — извика тя, хвърляйки вестника на пода. Къде ли е тогава? Какво всъщност се беше случило?

Тя се върна на вратата и започна да удря с юмрук, докато се измори.

— Джон Стийл, пусни ме да си вървя, чуваш ли? Няма ли някой да ме пусне, по дяволите!

Тя се свлече на пода, почти разплакана от ярост, уморена и измръзнала. По детски ритна тежката табла, която Джим бе оставил на клатещото се столче и изруга, когато столчето падна и таблата я удари по крака. Виктория направи гримаса от болка.

Проклятие! Искаше да е вън от тук, беше влажно, миришеше на гниещо дърво и плесен. Тя отново се опита да достигне дъските на прозореца, но беше много високо, а столчето твърде ниско, за да й свърши работа.

Решена да не стои безпомощно, тя придърпа желязното легло под прозореца и се качи на него.

Дъските, с които беше закован прозореца, бяха мокри от влагата, хлъзгави от плесен и тя потръпна от тъмнозелената мръсотия, която полепна по ръката й.

Дали само така й се струва, но имаше чувството, че дъските поддаваха, когато ги натискаше.

— Изгнили са — гласно каза тя, почувствала нова надежда. Слезе от леглото, грабна таблата и започна да удря по изгнилите дъски, благославяйки влагата и постоянния дъжд на Лондон.

Тя натискаше, удряше и мъчеше дъските, докато пот започна да тече по лицето и ръцете започнаха да я болят. Тънки трески се забиваха в пръстите й, но тя не преставаше да работи, сълзи на възмущение и ярост неведнъж пълнеха очите й.

Когато успя да избие най-изгнилата дъска и видя тъмната улица, която минаваше зад сградата на Джон Стийл, свещта бе изгоряла наполовина. Все още имаше тежък трафик по улицата, съдейки по шума, така че сигурно не беше много късно. В етажите над нея, залата за комар на Джон Стийл и стаите на проститутките над залата и офиса, сигурно имаше много хора, които се забавляваха с комар или развратничеха.

Този отвор никога не би стигнал да се провре навън, а трябваше бързо да работи, за да се измъкне преди някой да е дошъл да я провери.

Мина най-малко още час преди да успее да разшири достатъчно отвора, за да промъкне едрото си тяло навън. Но ръцете я боляха и кървяха там, където се бяха забили трески.

Изкачването на тежкото й тяло от леглото на прозореца се оказа далеч по-тежка работа, отколкото си мислеше, а и самия прозорец беше труден за промъкване, острите ръбове на разбитите дъски драскаха кожата й, късаха пелерината й. Сърцето й биеше силно от страх и напъване, когато се надигна през отвора на тротоара, около нея се разбягаха гадни плъхове, които я изплашиха почти толкова, колкото я плашеше възможността да бъде открита.

Само когато се изправи на крака и видя, че наоколо няма никой, можа да се зарадва на успеха си.

Опита се да тича, но усилието беше твърде голямо и силна болка премина по кръста й. Валеше силен дъжд и съжали за шапката, останала долу на пода, придърпа качулката на пелерината и я нахлупи на главата си.

Излязла на улицата вече, страхът от това, че може да я разкрият й даде сили и тя закрачи с учудваща бързина.

Но, къде да отиде? Не смееше да се върне в квартирата при Мери, защото нищо не можеше да спре Стийл да я прибере от там, а нямаше намерение повече да подценява жестокостта му. И все пак трябваше да намери начин да й съобщи, къде да я намери…

— Моля дайте едно пени на бедното сираче, мис?

Сепната, Виктория погледна надолу и видя едно от безбройните просячета, които бродеха по улиците на Ийст Енд, две огромни очи на тъжно лице бяха вторачени в нея.

— Да — отговори тя и се учуди, че гласът й трепери. — Да, имам пени, моля кажи… как ти е името?

— Дени, мис — отговори внимателно момчето.

— Ти много ли си умен, Дени? Можеше ли да пазиш тайна?

— А ти можеш ли да платиш? — предпазливо попита момчето.

— О, да — увери го Виктория, готова да се засмее от облекчение. — Четири пенита и още толкова, ако успееш да… Знаеш ли рибарския магазин на Адли, една пряка надолу и после право надолу? — За нейно успокоение момчето кимна с глава, че знае. — Там над магазина има стаичка. Стълбата за стаичката започва направо от тротоара. Тичай бързо там и попитай за Мери Отуел, това можеш ли да го запомниш? Мери Отуел. Кажи й да напусне, колкото може по-бързо и да отиде… в кафенето до театъра, където пихме топъл шоколад с Джон. Кажи й да вземе всичките ни пари и дрехи, защото няма да се връща повече там. Можа ли да запомниш всичко това?

— Много стана — отговори колебливо Дени. — Дай да видя. Над рибарския магазин, Мери Отуел, да кажа да отиде в кафенето, където сте пили шоколад с Джон и да вземе всичките пари. Така ли е?

Виктория само дето не се разплака от облекчение.

— Да, така е. Но, ако видиш някой там нищо не казвай. Нека ти даде шест пенса, кажи й, че аз съм поръчала да ти ги даде. И ето ти сега… четирите пенита. Ще изтичаш ли веднага, преди да си забравил?

Отговори й широка усмивка с дупка от счупен зъб.

— Може да се басираш. Тя наистина ли ще ми даде шест пенса?

— Разбира се — окуражаващо му се усмихна Виктория. — Лети, като вятър, Дени.

Аз също, помисли тя, когато момчето се спусна да бяга по тъмната улица, защото и мен няма да намери Джон Стийл, близо до Ийст Енд, когато разбере, че съм избягала.

Улиците в Уест Лондон бяха по-широки и по-чисти от тези, които останаха зад гърба й, хората по-малко и по-добре облечени. Виктория беше отмаляла и гладна, великолепните прозорци в тъмната улица имаха странни, нереални качества.

Никога не бе виждала тази част на града нощно време, защото с Мери обичаха да си стоят вътре, като се стъмни, заключили вратата срещу безбройните опасности на Лондон. Чудеше се дали ще познае кафенето. Бяха ходили толкова отдавна, малко след като пристигнаха тук, когато още беше слаба и пъргава, а Джон Стийл се правеше на добър приятел, показващ красотите на града на две провинциални девойки.

Тя погледна елегантната фасада на Кралския театър, като мина покрай него, няколко богато облечени господа чакаха каретите си и я напуши смях, защото си припомни последното писмо до Джейми.

„Скъпи Джейми, тази вечер отиваме да видим «Дон Жуан» в Кралския театър и братовчедката Абигейл ми донесе нова рокля, морскосиня. Лондон е толкова прекрасен и…“

Пак я прониза остра болка и тя застана неподвижно с ръка на корема, отдъхна и продължи да върви. Двама хубаво облечени млади мъже минаха бързо покрай нея, бяха с красиви бели шалове, контрастиращи на тъмните им връхни палта, потропваха със скъпите си бастуни по паветата.

— … бренди в кафето ми — казваше единият.

— … и… хубаво ще е да пийнем нещо топло — отговори му другият.

Нещо топло, помисли с копнеж Виктория, насилвайки краката си да се движат. В кафенето сигурно е топло и сухо и ще седне да се постопли, докато чака Мери. Ръцете й бяха станали безчувствени, а тялото й неконтролируемо трепереше. Колко ще е хубаво да си пийне топъл шоколад и да забрави всичко — че е сама в града, че няма работа и пари и че няма къде да отиде. Надяваше се, че просячето е успяло да съобщи на Мери и че ще могат да намерят стая за през нощта, някъде далеч от Джон Стийл.

Топлата богата обстановка на кафенето я обгърна като топла завивка. В камината приятно пращяха дърва, масите от тъмно дърво лъщяха на светлината.

Виктория почувства, че й се завива свят и дори не забеляза втренчените в нея погледи, беше единствената жена без придружител в заведението. Тя потъна в най-близкия празен стол, събирайки пелерината около талията си, за да прикрие корема си, затвори очи и пое богатия аромат на кафе и топла храна. Гласовете в стаята бръмчаха в ушите й, думите не достигаха до съзнанието й.

— Добре ли сте, мис? Искате ли нещо да ви донеса? Среща ли имате тук?

Виктория видя обезпокоено лице на келнерка наведено над нея, сините й очи загрижено вторачени в нея. Толкова ли зле изглеждам? — почуди се тя, забравяйки скъсаната пелерина и изцапаните с кръв ръце. Какво питаше жената? Думите й не достигаха до съзнанието й, бяха объркани. Опита се да говори, но не можа. С ужас видя, че ръцете й треперят.

— Добре ли сте, мис? — повтори въпроса си келнерката, взирайки се в побелялото лице и големите зелени очи разширени, от болка или страх.

Думите на келнерката сякаш идваха от далече и ехтяха в замаяната й глава. Тя сигурно мисли, че съм луда, помисли Виктория. Колко странно, какво ли ми става? Тя отново опита да проговори и не успя, келнерката говореше кой знае какво. Виктория опита да се изправи и да си излезе. Тъпата болка в кръста стана жестока, огнени стрели я пробождаха, разтърсваха и теглеха надолу.

Тежката качулка падна от главата й, като се хвана за облегалката на стола. Но стола не помогна, тя падаше и за момент всички се вторачиха в нея, в разбърканите коси разпилени по гърба, лъскави и рефлектиращи огъня. Тя бавно се свлече на пода.

Чу, че келнерката изпищя и после, колко странно някой я извика по име.

Видя Хари като през дебело стъкло и Джонатан, втурнали се към нея. Дебелото лице на Хари и слабото на Джонатан, шокирани и загрижени, бяха много смешни.

Последното нещо, което си спомни беше собствения й смях, слаб, идващ от далеч и после пак острата болка и потъването в тъмнина.

Красива каляска с герба на херцог Рутледж препускаше по улиците на Лондон, копитата на конете тропаха по мокрите тъмни улици.

Вътре в каляската, люшкащ се фенер осветяваше скъпия кожен и тъмносин, копринен интериор, отопляваше се от малък мангал е дървени въглища. Джонатан Леста, пети граф Феъфилд и Хари Уинстън, наскоро станал херцог Рутледж, още в облечени в дрехите, с които бяха на опера тази вечер, изплашени бяха надвесили глави над почти изпадналата в безсъзнание тяхна пасажерка.

— Мили боже, Джонатан, какво може да стане? Как е попаднала тук? — Лицето на Хари бе почервеняло от безпокойство, той безрезултатно разтриваше бледите, студени ръце, опитвайки се да я съживи. — Какво й е? Болна ли е? Умира ли?

Джонатан постави тънките си пръсти на гърлото на Виктория и почувства топлия пулс, ускорен, но постоянен.

— Не е болна, бременна е, глупак такъв. Престани да я плескаш по ръцете, а ги погледни. Работила е с тях и то много тежка работа.

Хари погледна приятеля си с ококорени очи.

— Бременна? Ти ли направи това, Феъфилд?

Джонатан рязко повдигна русата си глава.

— Хари, мислиш ли, че ако съм го направил, Виктория ще обикаля улиците в дъжда и ще припада на публични места? Ако не знаех, колко си глупав, щях да те призова на дуел за такава обида. — Той отвързваше пелерината на Виктория, докато говореше и я махна от раменете й. Миглите й трепнаха и тя го погледна абсолютно объркана.

— Вик? Добре ли си? Аз съм Джонатан, ще се погрижим за теб.

За момент, тя като че се зарадва, след това лицето й се стегна от болка, страхотен писък се изтръгна от гърлото й.

— Можеш ли да говориш, Вик? Бебето ли е?

Ужасно силната болка спадна и се смени с блажено изтощение. Тя отвори очи и се усмихна на Хари. Опита се да го бутне, но усилието за това беше твърде голямо за нея и ръката й се отпусна надолу.

— Разбира се, негодник такъв — отговори тя и гласът й прозвуча много тих и изнемощял. Нова изгаряща болка изтръгна усмивката от устните й, изви кръста си нагоре и прехапа устни, за да не извика.

— Бебето ли е? — настоя Хари, повишавайки изплашено глас, обърнат с лице към Джонатан, който бе хванал ръцете на Виктория й издаваше успокоителни звуци. — Бебето ли е? Мислиш ли, че ще падне долу?

Джонатан го погледна ужасен.

— Престани, Хари, и аз не зная много за раждането на бебета, но почти съм сигурен, че не „падат долу“.

— Може само да се молим да не падат — добави нетърпеливо Хари, гледайки с ужас подутия корем на Виктория.

Виктория помисли, че ако не беше толкова изтощена и не я болеше толкова силно, добре щеше да се посмее. Никога в живота си не бе се чувствала толкова изтощена, искаше й се само да може да поспи на топло. Всичко беше като сън, в един момент беше затворена във влажно мазе и после по улиците на дъжда, а сега в тази копринена, подскачаща каляска. Молеше се само да може да се стопли, зъбите й тракаха от студ, краката й трепереха.

— Свали си палтото — заповяда Джонатан на Хари, — помогни ми да сваля от нея тази мокра пелерина. Бог знае, колко време я е носила, цялата е подгизнала.

От старание да изпълни, колкото се може по-бързо наставлението, Хари успя да си удари главата в стената и да бутне с лакът Джонатан.

— Почакай малко, Вик — шепнеше Джонатан, завивайки я с виолетово-синьото палто на Хари и подгъвайки го около нея. — Само още няколко минути остават.

Виктория чу нежните думи, почувства топлината на кадифеното палто около раменете си и потъна в море от тъмнина илюминирана от светкавично избухващи, разкъсващи болки.

Облеченият в ливрея лакей и батлера от елегантната къща на площад Ст. Джеймс замръзнаха в шок, когато отвориха вратата, лакея едва не изпусна фенера при вида на модерните си млади господари, пъшкащи под тежестта на млада бременна жена с разпилени около лицето червени къдрици.

— Не стойте, като заковани — ядосано извика Хари. — Дръпнете се да влезем, глупаци.

Те бързо се дръпнаха настрани и заеквайки отговориха: „добър вечер“ на любезния поздрав на Джонатан, когато мина край тях, залитайки от тежестта на странния товар.

— Внимавай, Хари, да не я изпуснеш… внимавай по стъпалата, Хари… Внимавай сега за главата й, щеше да я халосаш за малко в парапета…

Хари спря възмутен, задъхан от умора.

— Щом си такъв добър специалист в това, Феъфилд, защо не я върнем в каляската и да я закараме във Феъфилд Хаус?

Джонатан пое дълбоко въздух, преди да отговори.

— Хари — търпеливо произнесе той, — аз съм твой приятел от както се помня, но ако не престанеш да натякваш и не побързаш да настаним горката Виктория горе в леглото, няма дори да си правя труда да те викам на дуел. Ще те гръмна още сега, тук на стълбата.

— Боже господи — объркано произнесе Хари.

Виктория се изви, лицето й се изкриви и тя издаде задавен вик.

— Какво чакате? — извика Хари на изплашения батлер и лакей, които гледаха от дъното на стълбата. — Отворете стаята на леля Августина или на мама, глупаци такива.

Двамата прислужници се затичаха нагоре, за да изпълнят заповедта.

Хари и Джонатан настаниха Виктория в огромно легло, стил рококо. Джонатан започна да сваля мокрите обуща и чорапи от краката й.

Тя погледна стаята през огнена мъгла. Болките зачестиха, спокойното лице на Джонатан и ужасеното на Хари бяха надвесени над нея. Стените на стаята бяха покрити с жълта коприна, видя окачен портрет на жена с кръгло лице и очи на кукумявка. Имаше чувството, че кръста й се разкъсва и започна отчаяно да се върти в леглото, главата й се мяташе, опитвайки се да избегне пробождащите, като с нож болки.

И следваше блажен отдих, когато можеше да диша и болката се сменяше с болезнено, слабо чукане.

— Мери — шепнеше тя, трудно й бе да го изкаже наведнъж. — Моля ви… Мери ще отиде… в кафенето…

— Мери, от Харингтънови? Не се тревожи, Вик, ще изпратя веднага някой да я доведе.

Тя почувства следващата болка, преди да е дошла и потръпна от настъпващата агония. О, силния натиск, хапещата сила разкъсваща кръста й. Тя викаше името на Мери, на Мисис Хатсън, на майка си…

След това моментни интервали, които знаеше, че ще последват.

— Джонатан… съжалявам… мисля, че бебето идва…

Затвори очи и потъна в мъчителната болка, беше разкъсана на части и сигурна, че умираше…

Хари изгуби и малкото самообладание, което му бе останало, протегна се през леглото и хвана Джонатан за реверите.

— Бебето идва! — изписка той. — Господи, Феъфилд, бебето идва!

Феъфилд му удари силен шамар.

— Престани да крещиш, глупак, не го раждаш ти, а Виктория. Ако искаш да помогнеш, доведи жена.

— Жена — повтори Хари, оглеждайки се наоколо, като че можеше да я открие скрита в стаята. — Жена, разбира се.

Той бързо изскочи от стаята и обувките му затропаха надолу към хола.

Джонатан се надвеси над измъченото тяло на Виктория и нежно махна мокрите къдрици полепнали по челото й.

— Не се плаши, Вик, Хари ще доведе жена и всичко ще се оправи.

Чу се трополенето на Хари по стълбите нагоре и след малко връхлетя в деликатната жълта стая хванал за ръката изплашена миячка на съдове от кухнята.

— Ето жена — докладва той, останал без дъх.

Джонатан затвори молитвено очи, преди да проговори.

— Не такава жена! По дяволите, Хари, как си успял да достигнеш до тази възраст, без да се научиш да мислиш! Трябва ни акушерка или стара жена, която знае как се израждат бебета, не дванадесетгодишна миячка на съдове! Мисли, идиот такъв!

Хари гледаше, като гръмнат.

Джонатан свали диамантената игла от шала си и каза на момичето.

— Виждаш ли това? Доведи лекар или акушерка и е твое, бързо!

Очите на момичето се разшириха и то изхвръкна от стаята.

Виктория изви като животно и те се изплашиха. Хари извади от джоба си носна кърпа с дантелени краища и се избърса с треперещи ръце.

— Ела тук — нареди кратко Джонатан. — И помни, ако припаднеш, ще те застрелям. Ето, хвани ръцете на Виктория. Зная, че боли, тя е в родилни мъки. Имай грижата за ръцете и прави, каквото ти казвам, другото остави на мен. Недей да поглеждаш, Хари — запомни това. Ще те застрелям, ако припаднеш. О, боже, горката Вик…

Когато миячката от кухнята дойде след няколко минути следвана от лекар, Хари и Джонатан седяха в разкошните кресла, удостояващи стаята. Увита в една риза на Хари спеше малката дъщеричка на Виктория, опряла главица на гърдите на Феъфилд.

На устните им лъснаха високомерни усмивки, като на горди баба и дядо. Виктория бе заспала от изтощение.

— Колко е красива — шепнеше Мери. — Прекрасна е, мис. И толкова е мъничка…

Виктория милваше копринените бузки на бебчето, възхищавайки се на изящното личице. Миниатюрното бебе беше абсолютно спокойно, устничките му, като пъпка на роза, копринените черни косички, покриващи главицата пухкави като перушината на новоизлюпено пиленце.

— Наистина е съвършена — потвърди Виктория, повдигайки с един пръст миниатюрната ръчичка, омаяна от малките пръстчета с розови нокътчета. Радостна сълза капна върху личицето на дъщеричката й, двете едновременно посегнаха да избършат сълзата и се засмяха една на друга в очите и на двете блестяха сълзи на радост.

Мери се облегна назад в жълтото копринено кресло, което бе преместила близко до кревата. Разтапяше се от удоволствие, като обхождаше с поглед луксозния интериор на стаята.

— Кой би помислил — обади се тя, — че ще се окажем тук накрая. Толкова бях уплашена, мис, когато момчето дойде и ми каза, къде да се срещнем. О, боже, когато не те намерих там, мислех, че ще умра от страх… Мислиш ли, че Джон Стийл ще ни открие тук?

Виктория се усмихна и постави бебето до нея на леглото, повдигна се на лакът, за да гледа тъмните мигли на копринените бузки, нежното повдигане на гърдичките.

— Не — неохотно отговори тя на Мери, защото не искаше да нарушава щастието си с никакви неприятни мисли. — През ум няма да му мине, да ни търси тук. Дори да го направи, не би посмял да се изправи срещу един херцог.

Мери щастливо се усмихна.

— Не, сигурно няма да посмее. Боже, това е прекрасно.

— Без съмнение — съгласи се Виктория и се отпусна по гръб в миришещите на лавандула чаршафи.

На вратата леко се почука и кръглото лице на Хари надзърна в отвора.

— Мога ли да вляза, Вик?

— Разбира се, че можеш — извика Виктория. — Мога ли да откажа на най-добрата акушерка в Лондон? Ела да видиш колко е прекрасна, Хари.

Хари влезе боязливо и погледна спящото бебе.

— Колко е мъничка, нали?

— Идеална е — протестира Виктория. — Само малко по-рано се е родила, каза доктора.

Хари докосна с пръст ръчичката на бебето.

— Да, наистина е идеална. Как ще я кръстиш, Вик?

— Габриел. Габриел Елизабет на двете й баби.

Хари погледна неловко.

— Виждала ли си го, Вик? Искам да кажа Филип. Той знае ли?

Лицето на Виктория побеля.

— Не, не след юли. Ти виждал ли си го, Хари?

— Да, веднъж. Видях го на улицата, ден-два, след като дойде новината за революцията във Франция. Беше с Етине Дю Бай, познаваш ли го?

Виктория кимна мълчаливо с глава.

— Етине притежава корабоплавателна компания. Занимава се с търговия на антики, картини, мебели и други такива неща. Всъщност, Филип е инвестирал в неговата компания…

— Да, да, спомних си сега. Продължавай.

— Те спореха. Филип му искаше пари, за да замине за Франция, а Етине го наричаше глупак, казваше му, че ако замине няма да остане жив. Казваше му, че никакъв замък не заслужава да си дадеш главата за него.

Виктория кимна, гледайки надолу към бебето, чийто коси и очички приличаха толкова много на тези на баща й. Мери каза, че всички бебета са със сини очи, но Виктория беше сигурна, че нейните няма да се променят.

Хари продължи да разказва.

— Филип му каза, че замъка може да иде по дяволите, но той се безпокои за сестра си. Трябвало да отиде да я измъкне от там и Етине каза, че той е побъркан и Филип му каза да си гледа работата и други неща от този сорт. Аз не говоря с него — сприхаво додаде Хари. — Ами, последният път… когато бяхме с него, той се държа много лошо. — Лицето му пламна и той не вдигна очи да срещне погледа й. — Извинен ли съм, Вик? Не съм искал да те нараня, нали разбираш?

Виктория се усмихна добродушно на наведеното му лице и на конфузното извинение.

— Мисля, че изкупи вината си миналата нощ, Хари. Забравено е вече.

Хари въздъхна с облекчение и погледна как Виктория се навежда към бебето си.

— Чу ли, Габриел? Баща ти е заминал във Франция, да спаси твоята леля и после ще дойде при нас.

Хари прехапа устни, за да не издаде истинските си чувства. Ако Филип е имал намерения да се връща, щеше отдавна да е тук. Лондон гъмжеше от емигранти, всички разказващи едно и също, че Франция е управлявана от тълпата. Избиват аристокрацията, безпощадно и много умело. Ако Ст. Себастиан е направил смел опит да спаси сестра си, вероятно бе изгубил и своята.

Феъфилд влезе в стаята следван от лакей, който подгъваше колене от тежестта на претенциозна люлка с розова копринена драперия.

— Ето ме и мен — съобщи той. — Бях в квартирата и донесох всичките ви неща и дрехите на бебето. Те не трябва де се връщат там — каза той твърдо на Хари. — Няма да позволя, на кръщелницата си да живее в бедняшка стая. Ако не могат тук да останат ще им купим къща.

— Не, няма да се съглася — възмути се Виктория. — Вие и без това направихте твърде много, щом ми стане възможно, ще си заминем за Мидълбъри.

Джонатан вдигна поглед от панделките и дрънкулките на креватчето, с които опитваше да се оправи.

— Да, Мери ми каза за плановете ви. Но, Вик, мисля, че ти трябва малко време. Дай си една година, преди да дадеш бебето на Мери. Знаеш, че това ще ти разбие сърцето, нищо, че ще бъдете под един покрив. Най-малкото, ще си я имаш за себе си цяла година.

Виктория знаеше, че би се противопоставила на всеки друг аргумент.

— Разбира се, ще се грижим за теб тук — каза Хари. — Ще ти намерим къща, ще ти идваме често на гости. Тя е и моя кръщелница, аз също имам право на мнение. Нали участвах активно в израждането. С малка помощ от Джонатан — добави бързо той, като видя възмутеното изражение на Феъфилд.

— Моля те, мис? — съгласи се и Мери. — Нали не искаш толкова скоро да я отбиеш?

— Не се дръж, като че не можем да си го позволим — прибави Джонатан.

— Добре, добре — капитулира Виктория. Та нали Хари беше херцог, Джонатан граф и наистина могат да си го позволят. А и тя нямаше желание толкова скоро да предаде бебето в ръцете на Мери. И най-важното, беше за доброто на бебето. — Но най-много година и след това си отивам у дома.

До края на месеца, Хари ги настани в къща на модерна улица от двете страни с дървета и двамата с Феъфилд ги отрупаха с красиви дрехи и безполезни подаръци. Веднага щом Виктория възстанови силите си, започнаха да я водят на балове, театри и опера. Животът й започна да прилича на измисления, за който пишеше на Джейми.

Във въздуха се чувстваше идването на пролетта и Габриеле Ст. Себастиан цъфтеше като роза.

Глава деветнадесета

Етине Дю Бей вдигна глава от книжата, с които бе отрупано бюрото му и се изправи толкова бързо, че бутна мастилницата.

— Боже милостиви, Ст. Себастиан! Ти си жив! И Кристина — не съм и помислил, че ще те видя вече. Питал съм всеки емигрант и никой не те беше виждал. Сядайте, сядайте, за бога, и разказвайте къде сте били. — Не на приятно място, това се виждаше от вида им. Филип Ст. Себастиан бе придобил твърдо изпито изражение, ярките му сини очи гледаха предпазливо от почернялото лице. Имаше вид на човек, който се бе научил да се бори и да побеждава.

Филип се усмихна на приятеля си и двамата се прегърнаха, преди да седнат.

— И малката Кристина… колко си красива. Разкажи, как успя да я изведеш от Франция, Филип? Кога пристигнахте? Искате ли да пийнете нещо?

Филип протегна краката си, като се настани в удобен кожен стол и с умиление огледа бъркотията в офиса на Етине, от мястото му се виждаше и част от пристанището, голи мачти на кораби, огрени от слънце.

— Да, бренди, ако имаш? Пристигнахме тази сутрин в Лондон и оттогава Кристина е по шивачки. Дано парите ми да са донесли добра печалба, защото още утре ще ме хвърлят в затвора за длъжници.

Етине се усмихна на приятеля си.

— О, бизнеса върви чудесно, даже прекалено чудесно. Всеки пристигащ емигрант носи нещо за продаване — картина, бижута, всичко, каквото са успели да изнесат. Жалко е, да се правят пари от нещастието на Франция, но по-добре аз, отколкото някой друг. Разкажи, как успя да изведеш Кристина?

Филип погледна лицето на сестра си, тъжно и затворено, красива маска, през която не бе успял да проникне. Не беше говорила за революцията, след първия ден, в който се видяха, но плачеше на сън и говореше за кръв и глад.

Кристина погледна Етине със сините си очи и приятно му се усмихна.

— Какво ще кажеш за новата ми рокля, Етине? Филип я намира много глупава.

Етине се усмихна, очите му се преместиха от крехката усмивка на Кристина към предупредително вдигнатите вежди на Филип.

— Много е красива, мадмоазел — отговори накрая той, разглеждайки копринената рокля в розово и зелено с подходящо сако, копринено фишу на цветя и шапка с широка периферия. — Самата ти си красива, като месец май.

На Кристина й стана много приятно и раздвижи черните си къдрици.

Филип се наведе поверително към приятеля си.

— Етине, спомняш ли си преди да тръгна, ти казах за моята избраница? За Виктория Ларкин? Идва ли е при теб? Писала ли ти е? Бях й оставил писмо, ако има нужда от нещо да те потърси. Потърси ли те?

Усмивката замръзна върху лицето на Етине.

— Не, Филип, очарователната Мис Ларкин няма нужда от твоите пари.

— Не се учудвам — възкликна Кристина с лек смях. — От това, което Филип разказва, тя е образец на добродетел, богиня сред простосмъртните жени…

— Мълчи, котенце — прекъсна я Филип. — Но ти си я виждал, тя ти е писала, нали?

Какво му ставаше на Етине? — чудеше се Филип.

Етине гледаше неловко. Той прекара пръсти през черната си коса, преди да отговори.

— Виждал съм я, но не съм се запознавал с нея, Филип.

Имаше нещо гнило, много гнило в цялата тази работа.

— По дяволите, Етине, казвай какво знаеш за Виктория? Заминала ли е за Мидълбъри, или още е със семейството на братовчедка си?

— Нито на едно от двете места — накрая отговори Етине, гледайки Филип право в очите. — Ако се вярва на приказките, твоята провинциална приятелка се справя много добре. Има собствена къща на площад Ханова. Самият аз я видях миналата седмица на театър. Тя изглежда много… добре гледана. Каква коса има само, Ст. Себастиан! Нищо чудно, че беше толкова влюбен в нея. Цялата беше в злато и коприна. Блестяща, като залез. Разбрах, че я преследва принцът на Уелс, но тя изобщо не му обръщала внимание. Мис Виктория Ларкин е сензацията на обществото в момента. Появи се само преди два месеца и вече всички мъже са в краката й…

Гласът на Етине постепенно спря, като видя изражението на Филип.

— Съжалявам, Филип. Тя никога не ме потърси, нито писа да пита за теб и…

Филип стоеше вцепенен. Никога не беше мислил, че Виктория няма да го чака. Той остана неподвижен, мислейки за безбройните дни, в които бе копнял за нея, нощите когато мечтаеше за нея, когато тайно се промъкваше през ужаса на революцията, спейки на открито, в мръсни стаи, веднъж дори в свинарник. През цялото това тежко време, той копнееше за звънкия й смях, за остроумието й, за бялата й нежна кожа, а тя се бе забавлявала в Лондон, като пеперуда от цвят на цвят. Собствена къща на площад Ханова, не къде да е!

— Кой се… грижи за нея толкова добре? — попита Филип с леден глас.

Етине помисли, че е по-добре да не отговаря, но нямаше как.

— Зависи на кого ще повярваш. Някои казват, че е херцог Рутледж, други, че е граф Феъфилд, трети, че са и двамата.

Филип отпусна лице в шепи, преди да заговори.

— Малка невярна кучка.

Никой не му отговори. Нищо не можеше да се каже пред такава мъка. Кристина го гледаше с широко отворени очи.

— Къде каза, че е къщата й? — попита той, изправяйки се рязко на крака.

— Площад Ханова. По дяволите, Филип, недей да правиш глупости. Виж искам да говоря нещо с теб. Имам нужда от помощта ти — става въпрос за вакантно място твърде добре платено…

— Взимам го — отговори Филип с горчив глас.

— Първо ме изслушай, Филип. Мястото е в Нови Орлеан, на другия край на света. За там заминават много емигранти…

Филип се обърна да тръгне и оправи реверите на сакото си.

— Казах, че съм съгласен. Колкото по-скоро напусна Лондон, толкова по-добре. — Той се отправи към вратата.

— Параходът тръгва след четири дни — извика Етине след него, но тази информация едва ли стигна до съзнанието на Филип.

Кристина бе понечила да се изправи от стола, хванала дръжките отстрани с малките си ръце.

— Филип! Филип! Къде отиваш? Филип? Върни се! Каза, че сме приключили с пътешествията, Филип…

Етине отиде бързо при отчаяното момиче и постави ръка на рамото й.

— Остави го да върви. Той ще се върне.

Лицето й бе напрегнато от ярост и тя тропна с крак.

— Той ме мъкна през цяла Франция и през морето, обеща да живеем тук и да не пътуваме повече! Уморена съм, Етине, и не искам повече да ходя никъде. Особено в Нови Орлеан! Дори не зная, къде е Нови Орлеан! — При тези думи тя избухна в плач.

Етине, на който беше добре известно капризното държание на експатрираните аристократи, повечето от които за първи път през разточителния си живот търпяха лишения и трудности, прегърна разстроеното момиче и започна да го успокоява, докато то яростно обвиняваше брат си в безсърдечие.

Виктория и Мери напуснаха магазина за ветрила и излязоха на огряната от майското слънце улица, Мери натоварена с вързоп пакети във весели опаковки, Виктория с малката Габриеле, която бе опряла комфортно малката си главица на рамото й.

— Това ли е всичко, Мери?

Мери се усмихна, като погледна списъка в ръката си.

— Сега ще видя. Листове… ветрило… цветарския магазин… ръкавици… да, това е всичко.

Виктория оправи полата на новата си рокля от коприна на цветя.

— Добре, нямам търпение да се приберем и да нахраня Габриеле. Пеша ли да се приберем или да наемем карета.

— Наемете карета, мис — отговори Мери, поглеждайки задръстената с хора и карети улица. — Ще имаме още багаж като минем и през шивачката. Трябваше да се съгласите, когато херцога искаше да ви купи карета.

— Нямаме нужда от карета — обясни Виктория. — И е много скъпо да поддържаш коне в града. Хари и Джонатан вече направиха толкова много за нас. Наета карета върши същата работа.

— Ето карета — каза Мери, сочейки една от многото наемни карети по оживената улица. — Вървете, по-живо, мис. Пазете си обувките. — Тя внимателно слезе от тротоара.

Кочияшът слезе, за да им помогне да се настанят вътре, очите му възхитено гледаха Виктория, грациозната й фигура облечена в красиво ушита рокля, панделките, които се спускаха от сламената й шапка и се смесваха с прекрасните й дълги къдрици.

— Къде ще заповядате? — попита той, сваляйки почитателно шапката си и леко покланяйки се на Виктория.

— При мадам Алард, моля, Корнил роуд — каза Виктория. — Бихте ли отворили прозорците? Грехота е да не се наслаждаваме на слънцето в такъв ден.

— Развалени са и не могат да се оправят — весело отговори кочияшът.

— Да наемем ли друга карета, мис? — попита Мери.

— Не, не ставай смешна — засмя се Виктория. — Толкова е близко. Колко разглезени ставаме — добави тя, когато кочияша затвори вратата и каретата тръгна. — И недей да казваш, че е заради бебето. Напоследък това се превърна в отговор на всеки мой аргумент.

— Наистина се разглезихме — съгласи се Мери.

Виктория опря бузата си до главата на Габриеле, вдишвайки дъха на бебешка кожа. Тя не се уморяваше да гледа това прекрасно дете, което толкова много приличаше на баща си.

Какъв луксозен живот водеха в сравнение с изминалите месеци. Колко чудесно е да се чувстваш сигурен и да те глезят и да можеш спокойно да се радваш на настъпващата пролет. А утре, ако времето се запазеше хубаво, Джонатан и Хари щяха да ги заведат на излет сред природата.

Какво удоволствие ще бъде да видят полето и цъфналите дървета, да дишат свеж въздух. Почти като у дома, помисли Виктория.

— Пристигнахме ли вече? — попита озадачено Мери, когато каретата се наклони и спря. — Чудно, мис, стори ми се, че едва сме тръгнали.

Вратата се отвори и Виктория замръзна, като се оказа пред дулото на пистолет.

— Добро утро, дами — поздрави Джон Стийл, навеждайки се в каретата. — Пазарували сте гледам. Колко приятно.

Виктория прегърна по-здраво заспалата Габриеле, чувстваше очите си сухи и замръзнали, сърцето си качено в гърлото.

Джон Стийл леко подскочи в каретата, кестенявата му коса блестеше на слънцето, пистолета му отпуснат в ръката, протегна се и затвори вратата.

— Карай — извика той на кочияша и доволно се усмихна, когато каретата тръгна. Облегна се комфортно на седалката срещу двете ужасени млади жени.

— Значи това е детето, а? — почти приятно попита той, сочейки Габриеле с пистолета.

Онемяла от страх, Виктория кимна.

— Красиво — отбеляза той, накланяйки главата си леко настрани и оглеждайки ги със студените си сиви очи. — Както виждам, мис Ларкин, майчинството те разкрасява.

Виктория се страхуваше да говори, очите й не се отделяха от смъртоносния пистолет, с който той така нехайно сочеше.

— Мисля, че нямаш нищо против малко да се поразходим. Зная, че напоследък не посещаваш Ийст Енд, но с теб имаме сметки да уреждаме, нали?

— Какво искаш? — попита Виктория с разтреперан глас. — Ако искаш пари, ще ги имаш, Стийл.

— Разбира се. Но не са само парите. Ти ме направи на глупак, Виктория, това не ми харесва. Ни най-малко. И така, аз ще си получа парите, но ще те накарам ти да ги изкараш. И този път няма да успееш да избягаш. Не, ако искаш това изчадие да живее.

— Моля те — зашепна Виктория и сълзи започнаха да капят от очите й. Тя стисна топлото бебе поставила, закрилящо едната си ръка на главичката му. — Моля те, Джон, не наранявай бебето ми.

— А, детето. Предполагам, някой джентълмен, ще плати доста пари, за да му го върна. Ти ме излъга, мис Ларкин. Разорен баща. Изглеждаш просперираща, твърде просперираща, бих казал.

Мери беше така застинала и изплашена, че Виктория си помисли, че сигурно и тя умира от страх.

Навън от скрибуцащата карета тя чуваше шума на улицата, познат шум от ежедневния живот, забързани хора тръгнали да вършат работа, съвсем несъзнаващи, че в момента я отвличат и я заплашват с пистолет.

Джон Стийл я гледаше отсреща с подигравателна усмивка.

— Деликатно положение, нали? Не можеш нищо да направиш. Намислил съм да изкарам хубави пари от теб и от твоето кутре.

— Между другото — добави той, — кой е бащата? Негова милост херцога или милорд графа?

— Нито един от двамата — остро каза Виктория. — Те са ми приятели, Стийл. Само приятели.

— Така ли? — провлачено каза той. — Хората не говорят така. Казват, че си имаш работа и с двамата.

Виктория пламна.

— Хорските клюки не ме интересуват.

Мери изписка, когато Стийл се пресегна, хвана Виктория грубо за врата и я дръпна към себе си, впивайки пръсти в меката плът. Габриеле започна да плаче от рязкото дръпване.

Студеното дуло на пистолета бе опряно на слепоочието й. Тя беше толкова изплашена, че едва дишаше.

— Още ли ще се надуваш, мис Ларкин? — Чувстваше дъха му върху лицето си и смъртоносния му поглед. — Не си прави илюзии. Имам тебе, имам изчадието ти. Всяка гадна дума от арогантната ти уста ще се стовари на него и на малката ти придружителка, така че не ми казвай, че не те е грижа, защото ще направя да те е грижа. Разбра ли ме?

— Да — успя да каже Виктория, съзнавайки само дулото на пистолета и плачещата Габриеле.

— Добре. — Той рязко я пусна и тя едва не падна на пода.

Каретата изскърца и спря, когато вратата се отвори видя входната врата на сградата за комар и разврат на Стийл.

— Моя скъпа, мис Ларкин — обърна се Стийл към нея с приятелски глас, — добре дошла на новото си работно място.

Като видя къщата Филип гласно изруга. Беше малка, но елегантна, всеки детайл говорещ за пари и изискан вкус, от теменужките покрай входната алея до мъхесто зелените завеси, които се виждаха на високите прозорци. На тревата в двора бе нападал цвят от черешовите дръвчета, цветните листенца се посипаха като снежинки по раменете му, когато мина под клоните, той изруга, като ги чистеше от сакото си.

За момент обмисли възможността да се откаже и да се върне, но силното желание да се подиграе в очите на Виктория надделя. Какво му каза тя в онази лятна нощ, когато лежеше гола в обятията му и той се опитваше да обясни голямата си любов към замъка.

Един замък представлява само купчина камъни, Филип. Има значение само когато истински обичаш човека, с който живееш вътре. Любовта струва повече от глупавата купчина камъни, които не могат да отговорят на любовта ти.

Само красиви думи, думи, които хиляди пъти си спомняше, също и нежният пламък в очите й, когато ги казваше. Сега щеше да ги запрати в лицето й.

Той почука на вратата, очите му горяха от гняв.

— Благодаря на бога, че… — Джонатан спря внезапно по средата на изречението, ококорил тъмните си очи. — Господи… Филип. Ти си жив.

— Очевидно да. Страхувам се, че неприятно ви изненадах? — Думите се лееха леко, безгрижно, тонът му бе непочтителен. С такъв тон Кристина и нейния приятел Артос позираха пред фризьори, принцеси, коняри, херцогини, еднакво презирайки всички. Така говореше човек, който изпитва удоволствие да се държи невъзпитано.

Тонът му остана незабелязан от младия граф, с гладко невинно чело и добри кафяви очи. Той даде знак на Филип да влиза вътре и започна много бързо да му обяснява.

— Не, ни най-малко. Не можеш да си представиш, колко се радвам, че те виждам. Имам страшна нужда да се взема в ръце и да помисля трезво. Помислих, че е Хари, когато се почука и дори се зарадвах, че ще го видя, което трябва да ти говори, колко страшно е положението. Благодаря на бога, че се появи. Моля те, седни.

Филип се взираше в елегантната стая с меки зелени килими, светла дървена мебел с дърворезба, луксозна мека мебел. На стената висеше голяма картина с пасторален сюжет — къща със сламен покрив заобиколена с цветя.

Това беше холът на Виктория, нейната къща. Цветовете бяха избрани за нея, за никой друг. И пред него стоеше Феъфилд, бившия му приятел, по дяволите момчешкото му лице и ангелска коса, кани го и му предлага да седне, като че е дошъл да пият чай.

— Тук ли е домакинята на дома? — попита любезно Филип.

Джонатан отхвърли паднал кичур от челото си с напрегнат жест.

— Не, точно това искам да ти обясня и все се обърквам. Да започна с писмото. — Той извади сгъната бележка от джоба на сакото си и я подаде на Филип. — Това е дошло преди час.

Бележката беше смачкана и мръсна, написана неграмотно.

„Жената и детето са при мен. Не предприемайте нищо, ако искате да ги видите живи.“

Филип гледаше с невярващи очи.

— Виктория?

— Изглежда, да. Никой не може да ги намери. Изглежда е излязла с Мери и бебето тази сутрин и след това някой е пуснал това под вратата, намерих го преди час, когато дойдох тук.

Чуха тежки стъпки на верандата и Джонатан бързо отиде да отвори. Хари едва не се строполи вътре, беше абсолютно отчаян, лицето му почервеняло, перуката изкривена на една страна.

— Господи, Джонатан, какво може да значи това? Отвличане! Кой би отвлякъл Вик и защо? И скъпата ми Габриеле! Виктория сигурно е… здравей, Филип, толкова се радвам да те видя жив. Виктория сигурно е обезумяла. Сигурен ли си, че не е закачка, някаква лоша шега?

Джонатан хвана в двата края перуката на Хари и нервно я оправи.

— Престани да бърбориш, Хари, започни да мислиш. Дали Вик няма някакви врагове? Говорила ли ти е?

— Само Лавиния, а тя не го е направила, защото в този момент пие чай с леля Агустина. Не мисля, че може да направи такова нещо и да успее да отиде да пие чай…

— Разбира се, че не е Лавиния, глупак такъв. Тя изобщо не знае за бебето. Какво, ако е онзи мъж от Ийст Енд, от когото Виктория бягаше? Споменавала ли е името му пред теб?

Филип гледаше мълчаливо как Хари сбръчква замислено челото си.

— Не, не ми е споменавала. О, господи, да извикаме полицай?

— Не, в бележката пише, да не правим нищо. По всичко личи, че къщата е наблюдавана. Аз казвам, да платим, колкото поиска. Ти какво ще кажеш, Филип?

Филип премести погледа си от едното паникьосано лице на другото и в главата му започна да се поражда съмнение.

— За какво бебе става въпрос? — започна той с тих глас.

Джонатан и Хари се спогледаха.

— За твоята дъщеря, Габриеле — отговори внимателно Джонатан. — Няма седем седмици откакто се роди и толкова е жива и красива, колкото не можеш да си представиш. Когато намерихме Вик, мислехме, че ще умре, страшно беше изтощена и отслабнала. Беше работила като куче за няколко пенита на ден. Настанихме я тук, когато се роди бебето.

Филип се почувства, като че е глътнал стъкло.

— Не знаех. Тя не ми е казала, че…

— Как би могла да ти каже — попита Джонатан — като ти си замина? Тя каза, че просто си изчезнал, без да кажеш дума или да оставиш бележка.

Филип клатеше невярващ глава.

— Оставих й писмо в Харингтънови. Кой го е взел?

— Лавиния — отговориха в хор Джонатан и Хари, еднакво отвратени.

На Филип му се плачеше, но се концентрира на неотложния проблем.

— Човекът, за когото говорихте, от когото Виктория бягала… кой е той?

— Ние не знаем, всъщност — обясни Хари, кършейки нервно пухкавите си ръце. — Някакъв тип от махалата, където живееха, който искал повече, отколкото Виктория можела да му даде. Преуспял негодник… Това е всичко, което знаем.

Филип се опита да асимилира всичко това. Виктория има бебе. Не, той и Виктория имаха бебе и то е кръстено Габриеле… Виктория е отвлечена, вероятно от неизвестен мъж в Ийст Енд.

— Аз казвам да разпитаме съседите, където е живеела. Знаете ли мястото? Вероятно някой може да ни ориентира, къде да намерим този човек.

Хари изглеждаше развълнуван.

— Добре измислено, Филип.

— Аз зная, къде беше квартирата им — информира Джонатон. — Бях там да прибера нещата им, след като се роди Габриеле.

Филип веднага стана, отмятайки косата от очите си.

— Значи започваме от там. Няколко предпазливи въпроса, някоя и друга монета, където трябва… Във Франция научих, как се действа в такива ситуации. Ако имаш намерение да идваш — прибави той, поглеждайки неодобрително жилетката и жакета на Хари с пъстри избродирани птици и диамантените пръстени по ръцете му, — съветвам те да се преоблечеш в нещо по-просто. Малко повече предпазливост ще ни е от полза.

Разбраха се да се срещнат в Рутледж Хаус, където Хари щеше да облече нещо по-семпло от огромния си гардероб и след това щяха да отидат на Петикот Лейн, където се намираше квартирата над рибарския магазин, в която преди живееха Виктория и Мери.

Глава двадесета

— Не съм ги виждала. Не ми е работа. Бяха наели стаята и после набързо я напуснаха. — Жената, която притежаваше рибарския магазин бършеше изцапаните си от кръв ръце с престилката, докато обясняваше на Филип, без да откъсва очи от рибата на масата пред нея.

— Знаете ли с кого е общувала в махалата? Някой, с когото е била близка?

— Не ми е работа да зная — повтори жената, взимайки ножа и методично започвайки да реже главите на рибите. Безжизнените им очи вперени в него.

Жената явно лъжеше, Филип разбра това. Виждаше се от уклончивите й отговори.

Той остави купчина монети на изцапаната с кръв маса.

— За това можеш да получиш само риба — информира го жената, без да посяга към парите. — Нищо не зная.

Филип кимна.

— Благодаря. Ако нещо си спомните…

— Няма да си спомня — безцеремонно го отряза жената. — Сега, ако нищо не купуваш, изчезвай от магазина ми. Имам си достатъчно работа.

Филип излезе от магазина на улицата, където видя Феъфилд да се приближава към него с изписано поражение на момчешкото му лицето.

— Нищо — докладва той. — Би помислил човек, че изобщо не е живяла там, че никой не я е виждал. Просто невероятно и…

— Трудно за вярване — съгласи се Филип. — Все някой трябва да може да каже нещо. Какво научи от жената в хлебарницата?

— Само, че е уволнила Виктория, когато станала много голяма и не можела да се справя с работата и че Мери изчезнала не много след това. И тя каза, че не знае нищо повече. Мисля, че лъже, изглеждаше уплашена.

Филип потърка челото си.

— Така е. Всички лъжат. Това е добре, показва че сме на прав път. Къде е Рутледж?

— Пие бира. Казах му да стои мирно и да не си отваря устата. Страхувам се да не изтърси нещо глупаво. Казах му само да седи и да слуша.

— Добре — каза Филип. Около тях беше море от хора, бутащи се един друг. Викове на амбулантни търговци и моряци се чуваха от всякъде в настъпващия полумрак, всеки опитващ се да продаде още нещо преди пазара да се затвори.

— Тука нищо повече не може да се направи — накрая призна той. — Само можем да се върнем обратно и там да чакаме съобщение. Ако става въпрос за откуп, те скоро ще се обадят. — Думите му звучаха спокойни, а всъщност бе страшно разочарован и изплашен.

Минаваха през шумния пазар, очите му блуждаеха по сергиите, купчините антикварни книги, кошовете с обувки и грамади ръкавици, избеляла жълта пелерина се вееше повдигната на прът. Вехтошарка беше разпределила стоката си на спретнати купчини, съсухрено джудже и най-малко шест шапки една върху друга на главата, развяваше красива рокля и…

Рокля на бели и сини райета с богата бяла дантела, набрана под раменете и сини ширити около деколтето. Дъхът на Филип замря и Виктория изникна в съзнанието му, застанала в клокочещия поток, полата на сини райета преметната през едната й ръка, очите й пламнали от възмущение.

Аз съм Виктория Ларкин, братовчедка на Лавиния…

— Ела — изведнъж каза той и започна да се провира през тълпата. Джонатан го следваше по петите.

Малкият мъж зад сергията се поклони, когато застанаха пред него и една от шапките му се изхлузи на земята.

— С какво мога да ви бъда полезен, джентълмени? Имам красиви мъжки жилетки, имам обувки и бричове достойни за крал…

— Имаш само боклуци, ето какво имаш — довърши изречението му вехтошарката.

Джуджето се обърна към съседката си, в очите му святкаше огън от възмущение.

— Няма ли да се откажеш, да се заяждаш. Аз трябва да си изкарвам хляба и не се закачам с теб!

Филип вдигна роклята и копринените ширите погалиха ръката му, бялата копринена тафта изшумоля.

— Тази рокля, моля… откъде е дошла?

— Каква красота, а? — започна продавача. — Само за подарък на възлюбена, нали? Тафтена подплата е зашита за роклята. Купих я от херцогиня, така беше, нещо късмета й се обърнал.

Вехтошарката пак изсумтя.

— Приличаше повече на проститутка, отколкото на обедняла херцогиня, ако питаш мене.

— Веднага да престанеш! Какво ти е направил стария Тимо, та все се заяждаш? Това не беше проститутка, моето Морковче не е проститутка. Все още беше със свеж израз на лицето — красива като роза и…

— И голяма, като кошер — пак се обади съседката му, обръщайки широкия си гръб, за да каже нещо на съседа си от другата страна.

Сърцето на Филип започна по-бързо да бие.

— Това момиче, тази херцогиня, която ти наричаш Морковче… виждал ли си я?

— Виждах я преди — тъжно каза дребния мъж. — Минаваха през пазара с малката си приятелка, дето прилича на гълъб. Вече не идва насам. Казаха ми, че си е заминала у дома.

Мъжът се страхуваше, очевидно беше. Очите му огледаха високия черен благородник застанал пред него, след това започна да сгъва стоката си с бързи опитни движения.

Филип хвана възлестата ръка на стареца.

— Моля те — настойчиво се помоли Филип. — Знаеш ли нещо, каквото и да е.

За най-голяма изненада Филип видя сълзи в очите на стария човек и червения му нос почервеня по-силно.

— Господ да ми е на помощ — прошепна той с молба в очите, — ще ми струва живота. Искам да помогна, но навсякъде подслушват и се страхувам. Пусни ми ръката и ако искаш купувай нещо.

Мъжът отстъпи назад и хвърли куп мъжки жилетки с весели бродерии пред двамата мъже.

— Вижте тази, ами тази — викаше високо той, — няма ли да хване окото на някое хубаво момиче. И ако търсите хубаво момиче, да не сте тръгнали да търсите развлечения, джентълмени?

Той сниши глас и се наведе през тезгяха, очите му шареха из тълпата, като на хищна птица.

— Какво търсите, господа? Интересно място да похарчите парите си? На ваше място бих отишъл в игралния дом на Джон Стийл. Много неща се мътят там, ако искате да разберете какво искам да ви кажа. Да, така казват, при Джон Стийл можеш да намериш всичко, каквото търсиш. — Последва малка пауза. — Може да намерите и това, което търсите.

Зад Филип, Джонатан въздъхна тихо с облекчение. Зачервените очи на стария мъж срещнаха за момент открито техните и тогава той се съсредоточи върху търговията си, обръщайки се към друг клиент.

— Виж тук, виж това палто, купих го от граф, кълна се в бога, че е така. Не мога да ви взема пет, трябва да ви поискам четири, но ще ви го пусна за два и сам се обира…

Филип се обърна към Джонатан, на лицето му грееше щастлива усмивка.

— Намерихме я — тихо промълви той. — Дай да отидем при Хари и да решим, как да постъпим.

Глава двадесет и първа

— Изглеждаш добре в проститутска стая — усмихнато обяви Джон Стийл. — Даже много добре.

Виктория се чувстваше, като направена от лед и се огледа наоколо в отрупаната обстановка на стаята. Леглото беше с розова копринена драперия, розова коприна покриваше и стените, накъдето и да погледнеше виждаше огледала в позлатени рамки, рефлектиращи натруфения й затвор. Тука няма прозорци, забеляза иронично тя. Като че може да бяга, с Мери и Габриеле, държани за заложници в неизвестна част на къщата.

— Мисля, че повече ми харесва стаята в сутерена — отговори накрая тя.

— Тогава трябваше да си стоиш там, нали?

Гласът на Стийл бе мек, като коприна. Отвън се дочуваше шум от започналия в заведението нощен живот, звън на чаши, тих мъжки смях и в отговор звънък женски.

— Погледни се — щастливо прибави Стийл. — Толкова си красива с такова облекло, херцогиньо.

Лицето на Виктория пламна, когато той прекоси стаята, застана пред нея и с пръст проследи линията на гърдите й. Гледаше я със студени като лед очи. Тя завъртя глава, но отсреща застана отражението й, облечена само в бледорозова сатенена нощница, корсет и прозрачни гащи, които нищо не скриваха, прозрачни чорапи, захванати за жартиерите над всяко коляно с розетки, украсени с копринени ширити.

Тя затвори очи на отражението си.

Стийл прекара пръст и върху непокритата част от бюста, над тесния корсет.

— Трябва да се държиш по-приятелски, моето момиче. Имаш девет работни часа в една нощ и ще искам и деветте да ги работиш.

Виктория се стараеше да не трепва.

— Не трябва да има никакви оплаквания от теб. Недей и да помисляш да правиш скандал или да разправяш някому историята си. Нали разбра какво те чака, ако го направиш?

Виктория се опитваше да не мисли за това. Помъчи се да му отговори, но думите заседнаха на гърлото й. Тя само кимна мълчаливо.

— Добре. Ще бъде жалко да се случи нещо лошо на красивото ти бебе. И да не ти идват някакви героични идеи за спасение. Бебето и момичето няма да изпускам от очи, да го знаеш. Ще стоят с мен в офиса до затваряне на заведението. Знаеш, че имам пистолет и няма да се поколебая да го използвам.

Виктория му вярваше и я болеше от отчаяние. Искаше детето си, искаше го в прегръдката си, да чувства топлината му, сладкото му дихание.

— Не се безпокой, Джон — прошепна тя. — Всичко ще изпълня. Само не наранявай бебето ми.

Стийл се ухили и погали косите й.

— Това се казва добро момиче. Сега се усмихни и дай по-весел израз на лицето си. Долу чака пиян господин с много готови пари за харчене и знаеш ли за какво ме помоли? За червенокоса красавица, готова за бурна любов. Не ти ли звучи идеално?

Ако ти кажа какво мисля, ще ме застреляш — мислено му отговори Виктория. Тя затвори за минута очи и горещо се помоли. Знаеше, че няма да има отговор молитвата й, нито някакво чудо ще я спаси.

— Добре, Джон — накрая каза тя. — Хайде да свършваме.

Стийл се засмя като тръгна към вратата.

— По-весело, херцогиньо. Този поне няма да има нищо против, ако му поплачеш. В същност, вероятно ще му хареса. Изглежда ми доста подло копеле.

Виктория се опита да скрие страха си, не искаше да му доставя удоволствие да разбере колко много я е страх.

— По-подло от теб Стийл? Как успя да го намериш? — Стийл се засмя.

— О, справих се и ще продължавам да се справям, не се бой. Все пак, гледай да не прекаляваш с плаченето, херцогиньо. Следващият може да не харесва зачервен нос.

Той затвори с трясък вратата и смехът му се изгуби.

— Мразя те, Стийл — шепнеше Виктория, заровила лице в шепите си. — Боже, колко те мразя.

Опитваше се да накара ръцете си да не треперят, да спре напиращите сълзи.

— Представи си, че е кошмарен сън — казваше си тя, че скоро ще свърши и ти ще се събудиш.

Но звука от отварянето на вратата не беше сън, шумът при залостването също, приближаващите стъпки, заглушени от дебелия килим.

Опита се да изправи глава, но разбра, че не може. Не искаше да погледне този мъж, първият от многото, които щяха да я купуват против волята й.

Стъпките спряха пред нея, тежка ръка докосна косата й, минавайки по падналата копринена завеса пред лицето. Тя потрепери. Не мисли, заповядваше си тя, не мисли.

Ръката докосна лицето й, студената повърхност на пръстена издраска кожата й.

— Моя скъпа, мис Ларкин. Какво да правя с теб? Изглежда никога не си там, където трябва. Сигурно трябва да те заведа при безбройните ти братя и да се погрижа да не те изпускат от очи.

Сигурно сънува. И какъв жесток сън. Този непознат мъж имаше гласа на Филип и неговото докосване. Дали не съм се побъркала? — попита се тя.

Нежен пръст мина по устните й, трепереща, тя се насили да отвори очи фокусирайки внимание на пръстена, който я издраска.

Беше слаба, силна ръка, почерняла от слънцето, фин дантелен маншет падаше върху опакото на ръката. Ярък смарагдов пръстен светеше на пръста му, камъка, вграден между нежни листенца на бръшлян.

— Или по-добре, да се оженя незабавно за теб и никога да не те изпускам от очи. Да, мисля, че това е по-добре.

Едва способна да говори, тя вдигна лице.

Очите на Филип сияеха срещу нея, замъглени от сълзи, сини, като небето. Той й се усмихваше нежно и зъбите му блестяха на почернялото от слънце лице. Стоеше пред нея, истински, като всичко в тази стая. Видя ситните бръчки в края на очите му, трапчинките под високите скули, усети познатата миризма на сандалово дърво, на която ухаеха дрехите му. Очите му сякаш й пееха нежна любовна песен за лятна нощ.

— Кажи, малка Виктория, ще се ожениш ли за мен или да отида да си искам обратно парите?

Отговорът й беше вик на радост и надежда, и тъга. Тя се хвърли на гърдите му, разтърсвана от смях и давеща се в сълзи, чувствайки ръцете му около себе си, познатото биене на сърцето му, пръстите му заровени в косата й, топли и силни.

Когато устните му се сляха с нейните беше с мъчителен копнеж, като че душите им се докосваха при смесването на диханията.

— Казвай? — нежно попита той. — Ще дойдеш ли с мен? Или да платя за още един час? Само помисли, колко би ми струвало, всеки час, всеки ден до края на живота ми. И хората ще си кажат, горката Габриеле, баща й умрял в публичен дом без да й остави нито пени…

— О, господи — извика Виктория. — Филип, той държи Габриеле при себе си. Джон Стийл ми я взе и Мери също, аз…

Пръстите му докоснаха устните й, затваряйки ги нежно.

— Тихо, зная. Хари ги видял като влезли. Той играе долу карти и наблюдава вратата. Няма страшно.

— Но как ще ги измъкнем от ръцете му? Ами Мери? Пред всяка врата има някой да пази…

Филип извади от джоба златния си часовник и го погледна.

— Ще ги изведем точно след четиридесет и пет минути.

Учудена, Виктория протегна ръка и докосна косата му, невярваща, че всичко това е истина.

— До тогава — продължи той, — не можем нищо да правим. Освен ако искаш да се забавляваме. Впрочем, ти още не си казала да.

— Знаеш, че е да. О, боже, Филип…

Телата им се срещнаха и разтопиха в горещия устрем с палещи докосвания на радост и копнеж един за друг и когато достигнаха върха на желанието, трескавото жадно блаженство, Виктория почувства сълзите му по лицето си, смесващи се с нейните.

— Каквото и да става — каза й Филип, без да откъсва от нея очи, — когато ти кажа да тръгваш, веднага тръгвай. Ако искаме да се измъкнем незабелязано всички, бързината е съществена.

Виктория кимна, сърцето й се беше качило в гърлото от страх, гореше от желание да притисне Габриеле до себе си, да я види невредима.

— Срамувам се, че трябва да изляза в тоя вид — каза тя, сочейки лекомисленото си бельо, покрито с тънка копринена роба, толкова тънка, че никак не допринасяше за прикриване на тялото й. — Бих искала, да не ми беше взел дрехите.

— Не се тревожи, долу има най-малко двадесет момичета, някой от тях облечени с по-малко неща от теб. Повечето, бих казал. Във всеки случай — добави той, — на мен ми харесваш така. Мислиш ли, че би могла да ги обличаш понякога.

Виктория започна възмутено да му отговаря, но спря като видя, че той едва се сдържа да не се засмее.

— О, за бога — възкликна тя с нервен смях. — Ти ги обличай, щом толкова ти харесват.

Филип се облегна на вратата и я привлече на гърдите си, обсипвайки лицето й с целувки.

— Повече от всичко ми липсваше смехът ти. — Той извади часовника и погледна часа. — Готова ли си?

Виктория отново потръпна, съзнаваща лекомисленото си облекло и опасността на играта, която щяха да играят. Тя помисли за Габриеле и пое дълбоко въздух.

— Готова съм — отговори тя.

В този момент чуха леко потропване по вратата.

— Времето изтече — извика рязко плътен мъжки глас.

Виктория кимна на Филип.

— Джим — безмълвно произнесе с устни тя и той отговори с кимване, хващайки я за ръка и поставяйки ръката й на сърцето си.

— Je t’aime — тихо каза той и очите му грейнаха, когато тя повтори думите.

— Сега — каза той, обхващайки тънката китка със здравите си пръсти и отваряйки вратата със силен трясък.

Както очакваше Виктория, Джим стоеше пред вратата и се облещи, когато я видя така облечена и тръгна към тях.

— Тя трябва да стои в стаята — осведоми той Филип с дебел глас, не предразполагащ към спор. — За нея чака друг клиент.

— Искам да говоря със собственика — настоя Филип с надменно презрение на аристократ. — Незабавно моля, искам да платя за още време.

Джим упорито скръсти ръце на гърдите си, колос в бричове и жилетка.

— Чака друг клиент — търпеливо повтори той. — И тя не трябва да напуска стаята си. Така заповяда боса.

Филип повдигна вежди.

— А какво ще каже боса, ако му предложа петдесет паунда и ако му кажа, че ти си ми отказал?

Виктория се помъчи да не изглежда паникьосана, когато Джим се замисли, явно повлиян от сумата.

— Добре — накрая се съгласи той. — Следвайте ме.

Виктория бе навела глава надолу, когато прекосяваха помещението за комар, задимено от пушек и алкохолни пари, съсредоточила поглед върху ръката на Филип, обхванала нейната. С изключение на няколко подсвирквания за новото момиче, изглежда никой не им обърна внимание.

Джим почука по тъмната врата на офиса на Стийл и търпеливо зачака, без да откъсва очи от арогантния благородник и стройната червенокоса красавица до него. Виктория се чудеше дали не се чуват ударите на сърцето й, напрягаше слух да долови всеки шум вътре. Дали не беше затваряне на врата?

— Кой е? — накрая се обади Стийл.

— Джим. Искам да потвърдиш нещо тук.

Вратата се отвори и Джон Стийл впери смъртоносен поглед в нея, сдържан, като на джентълмен. Беше облечен в елегантен костюм с перфектно сгънато шалче и всеки косъм на кестенявата му коса бе грижливо подреден.

— Проблеми ли имате, сър?

Виктория потръпна от прикритата закана в гласа му. Усети, че Филип леко я стисна за успокоение.

— О, не — хладно отговори Филип с високомерно изражение на принц. — „Mon Dieu“, всички тук са страшно докачливи. Защо трябва да има проблеми? Не, няма проблеми, само искам да платя още време и тази… личност отказва да вземе пари. Петдесет златни паунда.

Филип погледна назад към шумното помещение.

— Имате ли нещо против да влезем в офиса, сър? Не се чувствам много удобно тук, не искам да дискутирам… странните си вкусове пред публика.

Виктория забеляза искрата в очите на Стийл, когато Филип спомена сумата и повишения интерес, предизвикан от последните му думи. Тя обърна глава, когато неговите очи потърсиха нейните и съсредоточи внимание на най-близката маса за карти. О, господи, това широкия гръб на Хари ли беше, неговата грижливо подредена перука, седнал на сантиметри от нея? Едва дишаща тя заби поглед в пода.

— Моля — любезно предложи Стийл, отваряйки широко вратата за тях. Виктория чу да се затваря вратата зад тях и шума от хола намаля. Веднага погледна затворената врата в дъното на офиса и помисли, дали Габриеле и Мери не са скрити там.

Какво ще правят, ако ги е преместил в друга стая? Овладя паниката, която я обхвана и си каза, че ще мисли само за настоящия момент. Филип я настани на дървен стол и сам седна, после протегна крака, като че разполагаше с цялото време на света.

Джон Стийл гледаше Виктория и се усмихваше, само дето не мъркаше от удоволствие, забелязвайки изцапаното й от сълзи лице и треперещите ръце.

— Кажете, какво мога да направя за вас, сър? — каза той, обръщайки се към Филип и преценявайки с поглед семплите, но скъпи дрехи, големия камък на искрящия смарагдов пръстен.

Филип се усмихна.

— Много, надявам се. Доволен съм от това момиче, много съм доволен. Искам да платя за още два часа.

Стийл кимна.

— Много се радвам да го чуя, сър. Но виждате ли, вече съм я обещал на друг и мразя да подвеждам клиенти. Може би, друго момиче?

Филип повдигна арогантно вежди.

— Не мисля. Много е деликатно за обяснение, но вижте аз имам специфични вкусове, вкусове, които се смятат за… да кажем, покварени. И за мое удоволствие, тази малка дива коза няма нищо против да ги задоволява.

Той я потупа по бедрото, намигайки похотливо. Виктория едва се спря да не избухне в истеричен смях, толкова смешно беше ококореното от изненада лице на Джон Стийл.

— Да не й се надява човек? — отговори накрая той много смутен. Шумът зад вратата стана доста висок, чуваше се звън от трошене на чаши и очите на Джон Стийл се обърнаха нататък.

— Не си ли знаел, приятелю? Това момиче е истинско съкровище! Колкото повече я биеш, толкова по-хубаво й става.

Джон Стийл беше изгубил дар слово. Виктория го дари с измъчена извинителна усмивка и сконфузено присвиване на рамене.

Пред вратата се чу някакъв пиянски мъжки глас, настояващ да говори със собственика. Стийл погледна нетърпеливо нататък, разкъсван от желание да види какво става навън, но неспособен да се откъсне от това, което му казваха.

— И да знаете само — продължаваше увлечено Филип, като че не чува безредието вън. — Аз никога не съм виждал такава имитация, каквато тя прави — блее, като истинска овца. Забележително! Никога не бих могъл да си го представа. Вие бихте ли могли?

— Не — отговори Стийл, гледайки Виктория, като че й е пораснала още една глава.

Гласът пред вратата започна да крещи:

— … трябва да го видя, не разбирате ли, за бога…

— И когато започна да лае, казвам ви, бях толкова възхитен, че нощното гърне едва не ми падна от главата! Какво момиче имате тук, нямате представа!

— … и ако не реши въпроса незабавно, взимам си двестате паунда и си заминавам!

Последните думи привлякоха вниманието на Стийл и той най-накрая откъсна обърканите си очи от лицето на Филип и се обърна към вратата.

— Извинете за момент — извини се той, изправяйки се от бюрото, където слушаше страшно шокиран.

— Разбира се — съгласи се Филип, изправяйки се любезно. Когато Стийл го отмина, Филип спокойно извади пистолет от джоба и го удари с дръжката по главата.

Виктория примига от звука на остро пукане на кост и бързо скочи, когато Филип прихвана падащото тяло.

— Диша, тръгвай бързо — шепнешком каза Филип, подавайки й пистолета.

Тя не чака да й повтори и едва не прескочи бюрото в бързината да отвори врата в дъното на офиса. Филип запуши устата на Стийл със собственото му копринено шалче, издърпа дебелия шнур от тежките брокатени завеси и му завърза ръцете и краката.

Виктория спря да диша, когато отвори вратата и надникна в тъмната ниша на килера. За момент видя само кутии, силуети на мебели, рафт с бутилки вино. И тогава, нещо се размърда под едно одеяло.

— Мери? — извика тя с треперещ глас. Одеялото се вдигна и се показа кръглото лице на Мери — очите й кръгли кафяви езера изпълнени с ужас. В ръцете си стискаше Габриеле, копринената й тъмна главица доволно опряна на гърдите на Мери.

— О, мис — едва произнесе Мери, приковала поглед в тежкия пистолет, който Виктория държеше, — как успяхте?

— Бързо — изкомандва Виктория, сълзи на облекчение се стичаха по лицето й. Тя едва пое бебето и почувствува топлия миришещ на мляко дъх върху лицето си и Филип извика зад нея.

— Дай пистолета, Виктория. Бързо, скачай през прозореца.

Той вече буташе прозореца, за да го отвори и попита:

— Те добре ли са? Ако нещо им е направил ще…

— Не, не — радостно повтаряше Виктория, оглеждайки телцето на малката Габриеле, пипайки нежните ръчички и краченца. — Нищо им няма.

Зад вратата се чуваше започнал вече бой.

Филип почти избута Мери от прозореца на улицата, лицето й беше побеляло и беше онемяла от шока. Той взе бебето от Виктория, за да може и тя да последва Мери, след това подаде Габриеле в очакващите ръце на майката.

Той се приземи леко до нея в тихата тъмна уличка.

— Виждате ли спрялата карета по-надолу? Тичайте, бързо. Аз съм зад вас и имам пистолет, не се бойте.

Ръката му обхвана талията й, придържайки я по пътя за каретата.

— Ако някой се опита да ни спре, ще стрелям.

Виктория тичаше, с едната ръка обхванала бебето, с другата стиснала Мери за ръка, теглеща я да тича по-бързо. Стъпките им тракаха по тихата улица и сърцето на Виктория се беше качило в гърлото й, студения нощен въздух я удряше в лицето. Всяка сянка й се виждаше заплашваща, потенциален враг и страхът й даваше сили.

Вратата на каретата беше отворена и там беше Джонатан, златорусите му коси блестяха на светлината на закачения вътре фенер. Той ги издърпа, първо Мери, която изнемощяла се отпусна на седалката и след това Виктория, чийто дъх идваше на пресекулки.

Филип бързо кимна на младия граф, когато ги последва с пистолет в ръка.

— Изхвърлиха Хари преди две секунди — бързо ги осведоми Джонатан, сочейки към ъгъла на улицата. — Току-що чух шума. Затваряйте, аз ще карам.

Филип седна до Виктория, прегърна я през рамо и я придърпа към себе си.

— Почти свърши. Добре ли си?

Каретата тръгна и зави рязко на ъгъла.

— Виж само Мери! Ако още малко ококори очи, лице няма да й остане.

— Боже мили — изпъшка Мери, най-накрая събрала сили. — Никога не предполагах, че ще дойдете… беше като сън, нали?

Виктория погледна Филип.

— Да, наистина, като сън — съгласи се тя с нисък гърлен глас. Каретата се люшна и спря. Виктория стисна ръката на Филип.

— Не се плаши — нежно каза той, — това сигурно е Хари. — Той се наклони и бутна врата, за да я отвори. Хари, залитайки се качи горе, поставил носна кърпа на разкървавения си нос.

Той потъна в седалката до Мери и Джонатан отново подкара конете. Каретата с тропот се отдалечи по тъмната улица.

— Успяхме — възкликна радостно Филип.

Виктория започна да плаче, облегната на рамото на Филип, изтощена от напрежението на деня, замаяна от неочакваната му поява.

— Къде беше? — накрая попита тя. — Какво стана с теб? Мислех, че сигурно си умрял…

— И аз мислех, че съм умрял — заподсмърча Хари срещу тях, — когато този грубиян, реши накрая да ме изхвърли. Аз наистина не виждам, защо Джонатан трябваше да кара, а аз да предизвиквам бой.

Виктория се разсмя през сълзи.

— Сигурно, защото твоята глава е по-твърда — хитро подхвърли тя и всички се разсмяха, с изключение на Хари, който направи обидена физиономия.

— Хубаво — подсмръкна той, — значи това получавам за благодарност. Заслужаваш да обърнем каретата и да те върнем обратно.

— О, това не — каза Филип, притискайки я към себе си. — Само на едно място можеш да отидеш, мис, ще отгатнеш ли къде? — Усмивката му лъсна в полумрака, дългите му пръсти галеха нежните бузки на Габриеле, докато говореше.

Виктория докосна лицето му, трогната от нежния блясък на очите му, вперени в дъщеря им.

— Къде? — попита тя с дрезгав глас, мислейки — и на Луната бих отишла с теб.

— В едно малко село на име Мидълбъри. Разбрах, че там било много красиво през пролетта и че в него живее пастор Финкъл. Мислиш ли, че ще се съгласи да ни венчае веднага?

У дома, каза си Виктория и помисли дали е възможно някога да бъде по-щастлива? Люляците са цъфнали и ябълковите дръвчета в градината. Новородени агнета лудеят по зелените поляни. У дома при татко, Гарет, Джейми и останалите момчета, и при мисис Хатсън с нейната народна мъдрост.

За момент сърцето й беше изпълнено с толкова щастие, че не можа да отговори.

— О, да — тихо каза тя накрая, очите й пълни със сълзи. — Да, Филип, искам да отидем у дома.

— По пътя ще ти разкажа за Нови Орлеан — добави той. — Страхувам се, че ни се налага да пътуваме съвсем скоро.

— Готова съм да отида, където и да е — отговори тя, — стига да не си далеч от очите ми.

Мери се изчерви, когато те се целунаха и захлупи с шепи лицето си. Каретата спря на площад Ханова, за да си съберат багажа.

Глава двадесет и втора

Песента на птичките ли я събуди или ръката на Филип, тежка и топла, привличаща я до себе си.

Виктория неохотно отвори очи, все още сънена. Тя охотно се притисна към гърдите му, обвивайки ръце около раменете му.

Ръцете му започнаха да се движат по гърба й. Тя почувства възбудата му на слабините си.

Въздъхна доволно и се претърколи върху него, разкрачи се отгоре и го насочи в себе си, потръпна от възбуда, когато той изохка от удоволствие и започна бавно да се движи.

Правиха любов бавно, спокойно, шепнейки се нежни слова, докато в стаята се развиделя. Тя отвори очи малко преди да достигне върха на екстаза и видя, че той я гледа, очите му горяха от удоволствие, гърдите и раменете му бяха черни на фона на бялото спално бельо.

— Обичам те — прошепна той, притискайки бедрата й към себе си и движейки се под нея с почти непоносима разгорещеност.

Виктория не можа да му отговори, затвори очи, когато започнаха да я заливат и разтърсват топли вълни. Едва след нея Филип потърси своето освобождаване, след това я обгърна с ръце и започна да гали косите й.

— Това е блаженство — мърмореше Виктория. Тя погледна с любов стаята си, наслаждавайки се на познатите предмети — стария скрин в края на леглото, блестящия от чистота дъбов под, простите бели пердета със струящите през тях слънчеви лъчи, цъфналото ябълково дърво пред прозореца. На перваза на прозореца имаше празно птиче гнездо, сувенир от детството, пълно с изсушена лавандула и листенца от роза.

О, хубаво е да си у дома и да чуваш познати звуци. Някъде в къщата, чу приглушен мъжки глас и резкия глас на мисис Хатсън. И птиците — беше забравила, колко много птици има през пролетта. Дърветата бяха пълни с птици и песента им изпълваше въздуха.

Отвън ритмично заскърца макарата на кладенеца и дори този дразнещ звук й подейства, като музика. След малко някакъв глас фалшиво запя в ритъм със скрибуцащата макара.

„От всички момичета най-умни

няма една като Сали.

Тя ми лежи на сърцето

и живее в моето село…“

Виктория се затресе от смях, поглеждайки болезнената гримаса върху лицето на Филип.

— Какъв е този ужасен шум? — попита той, челото му набръчкано, очите натежали за сън.

— Това е макарата на кладенеца. Трябва да се поправи, нали? Все така си казваме и…

— Имах предвид песента — посочи той недоразумението с усмивка.

— О, песента ли? Изглежда е Гарет. А може да е Ричард. Ужасно пее, нали?

Виктория се протегна за роклята. Облече се, преди да отиде да отвори прозореца.

Отвори го и се наведе щастлива навън, вдишвайки дълбоко чистия, сладък въздух на настъпващия нов ден, оглеждайки с радост обраслата градина и зелените хълмове в далечината.

— Добро утро, Гарет — извика тя от прозореца и Гарет й се усмихна, повдигайки кофата от каменния кладенец.

— Ето те и тебе, мързелива нахалнице. Бебето ти отдавна е будно, да знаеш. Долу е в кухнята при мисис Хатсън и Мери.

Виктория направи гримаса на брат си и се махна от прозореца. Гарет започна отново да пее, равният му фалшив глас дразнеше слуха на Филип и той се зави през глава.

— Ела обратно в леглото — посъветва я той.

Виктория се засмя.

— Слушай ти, заповеднико. Днес ми е последния ден у дома и имам намерение да го прекарам с братята си. Защо не си вдигнеш задника и да дойдеш с мен?

— Каква жена — оплака се Филип. — Мислех, че като се оженим, ще станеш по-послушна.

Виктория дръпна одеялото със смях. Той я дръпна и започна да се бори с нея, тя започна да пищи и ръцете му се заровиха в дантелите на корсажа.

— Пусни ме, Филип! Трябва да нахраня бебето — престани и ме пусни…

— Добро утро, Вик — извика някой от антрето и Филип моментално я освободи с виновен израз на лицето.

— Добро утро — отговори Виктория, изчервявайки се.

Гласът от другата страна на вратата добави:

— Capre Diem.

— Настъпва денят, наистина — съгласи се Виктория, намигайки на Филип и завързвайки косата си със зелена панделка.

— Кой беше този? — попита Филип, когато стъпките се отдалечиха.

— Даниел. Хайде ставай и да слезем заедно долу.

Филип й се усмихна, гледайки как слънцето запали златни искри в косата й, грациозната извивка на ръката й, когато се наведе да си обуе обувките.

— Ела при мен в леглото — помоли я той.

Виктория се засмя.

— Засрами се — отговори тя, но отиде и се държаха няколко секунди прегърнати.

— Филип — попита тихо тя. — Наистина ли мислиш, че Кристина ще е по-щастлива тук, отколкото ако ни придружи в Нови Орлеан?

Филип се засмя, като си спомни израза на ужас върху лицето на сестра си, когато бяха обсадени от тълпа червенокоси гиганти и лаещи кучета.

— Вярваш или не, така е. Тя се нуждае от почивка и спокойствие и най-малко би искала да пътува. Освен това, става въпрос за два месеца. Какво може да се случи за два месеца?

Виктория се усмихна с блуждаеща усмивка.

— Знаеш ли — попита нежно тя, — това са почти същите думи, които аз си казах преди година, когато тръгнах на гости у Харингтънови. И виж какво се случи от тогава до сега.

Филип докосна с любов лицето й.

— Съжаляваш ли, мадам Себастиан?

— Не, никога — закле се Виктория, поглеждайки нагоре към него с очи чисти като нефрит. — А ти? Мислиш ли, че винаги ще сме щастливи, като сега?

— Pour toujour, Виктория — прошепна той. — Завинаги.

Той я дръпна почти грубо на гърдите си и покри малката й ръка със своята.

Пъстрите слънчеви лъчи струяха през прозорците, птичките чуруликаха по дърветата и въздухът беше топъл и обещаваше топла пролет.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.